Downloaded from YTS.MX
EN DOKUMENTÄR FRÅN NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
De lämnades i kartonger
som hittades vid en bro eller på trottoaren.
Det brukade komma så många, fler än 30 under ett skift.
Vi barnskötare hade olika uppgifter.
Några matade spädbarnen, andra skötte tvätten.
Jag såg efter de små.
Jag minns många av dem.
De där barnen…jag fostrade dem.
Jag höll dem i min famn och matade dem sakta, som om de var mina egna.
Det sved i mitt hjärta varje gång ett barn sändes bort.
De sändes ju så långt bort.
Vad skulle det bli av dem?
Välkommen, vad önskas?
Vad vill ni ha för dressing? Det blir 8,75. Ha en bra dag.
Finns det 50-dollarsedlar?!
Nej, det är första gången jag ser en! Javisst.
-Hejsan, hur är det? -Bra, tack.
En mellante, osötad. Ha en underbar dag.
Hej!
-Hur var det på jobbet? -Bra.
-Har du ätit? -Ja, jag tog mozzarellasticks.
-Är det allt? -Ja.
AVGÅNGSKLASSEN 2018 KATOLSKA GYMNASIET
Å, nu börjar det. Nu kör vi.
Danielle Bates.
Lily Catherine Bolka.
Mina damer och herrar, här är 2018 års avgångsklass.
Studenter, flytta era tofsar!
Ett, två, nu!
Hej.
-Hej, mamma. -Älskling.
-Tänker du gråta? -Japp.
-Varför det? -För att jag är så stolt över dig.
1979 - 2015 genomdrevs i Kina lagen om ett barn per familj
för att dämpa befolkningsökningen.
Det beräknas att mer än 150 000 barn,
främst flickor, adopterades bort till utlandet.
Så många har sagt till oss: "Vilken tur hon har haft." Kanske det. Vad vet jag?
Du kom till oss öppen och redo att bli älskad. Vi hade tur.
Du hade nära till skratt och tillit. Det var vi som hade tur.
Ingen vet vad som sker i urvalsrummet i Kina.
Men som ditt hebreiska mellannamn lyder: "Gud har hörsammat min bön."
Från första stund med dig har jag varit världens mest tursamma kvinna.
När hon sa så tänkte jag på min andra mamma och hur det hade varit med henne,
hur det hade varit att växa upp med henne.
Och hur det hade varit att ingå i en annan familj.
Jag skulle vilja lära känna min kinesiska sida mer, jag vill lära mig mandarin
och åka till Kina och se alla ställen och så.
Det började… Jag tror att jag gick i sjuan,
och pappa sa: "Det finns en sajt som heter 23andMe, och man spottar i ett rör."
Det är som en labbövning.
Vi körde på 23andMe, för på läkarmottagningen
strök vi alla frågor om släktrelaterade hälsofrågor.
Jag frågade säkert 20 gånger om Chloe ville gå på kinesisk dans. Inget intresse.
Men när vi fick veta att hon hade en kusin,
CHLOES FÖRÄLDRAR
en biologisk kusin som bodde i Tennessee och var i hennes ålder…
Då blev hon intresserad.
Det, och så att hon var avlägsen släkting till Yo-Yo Ma.
Och det var så jag hittade Sadie.
Vi har snapchattat i några månader nu.
-Hejsan! -Hej.
Jag blev nog väldigt förvånad.
Det finns så många människor i världen, och att få kontakt med Sadie
kom som en chock.
Jag bara älskar djur, de är urgulliga.
Ja, jag vill ha en hundvalp!
Jag går liksom igenom faser, jag vill ha en valp eller, jag vet inte, en fågel.
En igelkott.
Men jag vill alltid att de ska vara min medhjälpare, men det funkar aldrig.
-Varför berättade du inte om kusinerna? -Det har jag nog, men du lyssnade inte.
-Här är Lily. -Och ni har åtta gemensamma släktingar.
"Kära Lily, jag heter Sadie.
Jag bor i Tennessee.
Och jag är adopterad
från Guangdongprovinsen."
Så stavar man det.
-Ska jag skicka? -Gör det.
Så jag har fler än Chloe.
-Hejsan! -Hej!
-Herregud! Otroligt att vi äntligen ses! -Jag vet, det är så coolt.
-Fint halsband du har. -Tack!
Jag har alltid mina halsband på mig, jag tar aldrig av dem.
Får jag se bilderna. På dina nya kusiner, inte de gamla.
LILYS MOSTER
Där är Sadie. Liknar vi varann?
-Lite, kanske. -Kanske?
Jag ser nog gemensamma drag.
Jag bestämde mig för ett dna-test, för jag ville veta mer om mig och mitt förflutna.
Kontakten med Sadie gjorde att nya idéer väcktes
om att vi adopterats.
RINGER CHLOE RINGER LILY
Funkar det?
-Å, ja. -Hej!
-Hejsan! -Hej!
Gud, så coolt. Så här har jag inte kört Google Hangouts förut.
-Hur har ni det? -Jag längtar till fredag.
Det har varit en lång vecka, och jag gillar det inte.
Ingen fara, jag har också kämpat. Vi är nog trötta allihop.
Jag har funderat på var jag ska börja berättelsen om mitt liv?
-Men vi kanske ska börja med början. -Ja.
Ja, vi var på ett barnhem i södra Kina.
Det var väl i Guangzhao, nånstans i det området.
-Guangzhou, ja. -Å.
Vänta, är vi från samma barnhem?
Ja, du och jag var det, Chloe.
-Ja, det är typ coolt. -Inte "typ", det är rätt coolt.
Ja.
Förut funderade jag på varför de övergav mig.
Och jag trodde väl bara att det var på grund av enbarns-lagen i Kina.
Vi vet nog inte, det är bara vad folk tror.
Jaså?
Och här är din morfars farfar.
Det var nog när Sam hade tagit värvning.
Vi har lagt blommor på hans grav.
Här är din mormors mor när hon var liten.
Hon kom från Irland. Jag har ett täcke som hon gjorde 1840.
Coolt.
James Franklin.
Han var väl morfars farfars far.
På pappas sida når vi nästan tillbaka till år 900.
SADIES MOR
På mammas sida är det mer utspritt och olika,
men jag tror att vi når tillbaka till ungefär 1600.
Och här är Anna Fulton, hon som dog i tuberkulos.
Jag känner inte direkt några band till dem.
Jag vet att de tillhör släkten, men tekniskt sett har vi inga band.
Här är min mamma och moster.
Barnhemmet sa till mamma att jag hade lämnats på gatan i en kartong.
Jag tänker mig att det var väldigt tidigt på morgonen.
Nån hittade mig och tog mig till barnhemmet.
Ibland tänker jag: "De finns nånstans.
Jag kan ha syskon nånstans."
Det är märkligt hur annorlunda mitt liv kunde ha varit.
När Sadie var två, tre år bestämde jag mig för att dna-testa henne.
Jag ville hitta hennes biologiska föräldrar
för att ge henne en chans att få kännedom om sin bakgrund.
Men det blev inte så.
Jag tror att Sadie slits mellan "jag vill veta allt om det här"
och "jag vill bara vara en tonåring som andra".
Kan jag få prova getost med körsbär?
Jag tycker inte att "adopterad" är min identitet.
Det är som ett andra namn, det är inte så många som känner till det, men det finns.
Du höll upp mobilen…
Kan du kinesiska?
Du har ju bott i Kina.
-Vad har du för bakgrund? -Jag är latinamerikan.
-Jag bodde i Ecuador i två år. -Pratar du spanska?
En kompis pappa är kines, och han började prata kinesiska med mig.
Jag bara: "Ledsen, jag förstår inte", och han såg så besviken ut.
Han bara slutade prata och jag bara: "Trevligt att träffas."
I början…
Jag känner mig inte kinesisk.
Många vänner kallar mig en banan: "Gul på utsidan, vit inuti."
"Du är den vitaste kines jag vet."
Jag vet inte, jag har alltid identifierat mig som amerikanska.
Hej och välkomna till åttans hebreiska pjäs!
Chloe uppskattar nog sin judiska skolning, men har fått nog.
Hon gjorde klart för oss att hon inte tänkte fortsätta i en judisk skola.
Vi flyttar till Phoenix om en månad, och jag ska börja i high school.
Jag ville kunna läsa mandarin, det var väl mitt enda krav.
Jag har gått på judiska skolan i, jag vet inte, nio år, typ.
På religionslektionen i dag frågade fröken: "Tror du på Gud?
Räck upp en hand, ni som tror." Och jag räckte inte upp handen.
Jag fattar, det är ju svårt.
Jag har alltid gått i kyrkan och så
men på sistone har jag tappat kontakten med tron.
Jag tror att jag tror på Honom, men det finns som en osäkerhet i bakhuvudet.
Jag tror på Gud, för jag har omgetts av människor som älskar och stöttar mig.
Och jag tror att man kan se Gud genom andra.
Jag känner att jag fortfarande försöker förstå vem jag är.
SÅLT
BADRUM PHOENIX
-Okej, är du beredd? -Ja.
Jag hade inte tänkt så mycket på det,
att jag var den enda från Asien i de sammanhang jag varit i.
Hur säger man "Hon har gått och handlat"?
Men när jag blev äldre insåg jag väl liksom att det fanns andra som jag
och jag ville hitta fler personer som jag kunde relatera till, som såg ut som jag.
Som barn växer man ju upp i sin perfekta lilla bubbla.
Man växer upp bland en massa vita och tror att det är sån man är.
Sen inser man att man är annorlunda.
En nära vän… Vi var väldigt tajta.
Det var i mellanstadiet, jag var den enda från Asien.
Och hon sa en del riktigt sårande grejer…
Om…
…att mina biologiska föräldrar kanske inte ville ha mig, så de adopterade bort mig.
Det kom helt oväntat, och det blev bara för mycket.
Säg efter mig:
Och här borta har jag alla medaljer jag fått i basket och volleyboll.
Min årskurs valde mig som representant för min avgångsklass.
Så här står mitt namn.
Jag har sökt till OU, OSU, UCO och Creighton.
OSU har redan svarat.
VÄLKOMMEN TILL COWBOYFAMILJEN!
GRATTIS! DU KOM IN PÅ OKLAHOMA STATE UNIVERSITY
Jag kan inte lämna delstaten första året på grund av käkoperationen.
Operationen blir i juni, och de ska bryta käken och skjuta tillbaka den.
Förändringen blir nog konstig, jag lär ju inte vara mig lik.
Men samtidigt är det ju jag.
Välsigna oss, Herre, med dessa dina gåvor
från dig genom Kristus, vår Herre. Amen!
Jag är ensambarn med ensamstående mamma
med en stor katolsk släkt, där jag har 15 kusiner.
Mamma har bott på flera ställen som New York, Nicaragua, Connecticut…
Men när jag var ett år flyttade hon till sina föräldrar för att få hjälp med mig.
Jag hade inte glömt det, den var till dig.
En del frågar mig: "När fick du veta att du adopterats, när kom avslöjandet?"
Det blev inget avslöjande.
När jag var liten hade mamma en massa böcker om det.
Och hon läste ofta ur dem för mig.
Här är en: När du föddes i Kina.
Den älskade jag som liten, jag bad henne ofta att läsa om den.
OPERATIONEN
-Hej, gumman. -Hej.
-Vi måste åka. Okej? -Ja, vi åker.
Det är genetiskt. Vad läkarna sagt är att du har en mamma och pappa som var ihop.
Den ena hade en kort käke, den andra en lång.
Och då kan det bli så där.
Moster Laurie och morbror Mike kommer också, Mike kommer efter jobbet.
Min käke gjorde mig osäker, men den är också min identitet.
Och den är ju nåt jag fått från mina biologiska föräldrar.
Jag har väldigt många frågor kring mitt liv i Kina som liten.
Lily?
Tretton månader låter inte mycket, men för mig är det rätt mycket.
Det är helt klart en stor del av…
Det är som ett mysterium jag kanske aldrig kan lösa.
Mamma är min klippa.
Jag vill inte att hon ska tro att jag inte älskar henne, för det gör jag.
Hejdå, gumman.
Vi ska ta väl hand om henne.
Jag vill inte dö utan att veta vilka mina bioföräldrar är.
TVÅ MÅNADER SENARE
Man har sagt satt jag ser äldre ut nu.
Jag sökte jobb på badet där många vänner är badvakter.
De kände igen mig, men blev osäkra.
Hej, kan jag få tre chicken fingers och en Dr Pepper?
Här, före och efter.
Jag hatar den.
Man växer upp och undrar om det finns likheter.
Jag fattar.
Ja, alltså, alla bara: "Liknar du inte nån i din familj, då?"
Och jag bara: "Alltså, min familj är vit, så att…"
Vill ni träffa er biofamilj, eller försöka hitta dem? Inte jag.
Det känns kusligt.
Jag vet inte, det skulle väl vara fint att veta vem ens riktiga föräldrar är,
besöka vår hemstad och se varifrån vi kommer.
Det vore fint att veta varför det blev som det blev.
Helt sant.
Vad fick du fram?
Få se.
Det är en historie- och resegrupp.
Det låter lite som den kinesiska versionen av förfädra-resor flickor åker på.
LILYS MOSTER
Så man fördjupar sig i…
Ja, man får lära sig om sin kultur och besöker sin by.
Och jag tror att de hjälper en att hitta sina bioföräldrar.
-Vad tror du om det? -Det finns fördelar och nackdelar.
Men det kommer hur som helst att bli väldigt känslosamt.
Jo.
Jag ska prata med…var det henne?
"Liu Hao, född och uppvuxen i västra Guandong-provinsen.
Språk: hakka, kantonesiska, mandarin, engelska.
Förutom att i urgamla zupuer söka spår efter svårfångade anfäder
gillar hon att meditera, läsa och se rafflande thrillers."
Och nu ska du prata med henne?
Japp.
-Hallå? -Hej.
Ja, jag hör er.
Ja, hej. Så vacker du är.
EFTERFORSKARE, MY CHINA ROOTS
Å, tack! Det här betyder mycket för mig.
BEIJING, KINA
Du är den första flicka jag talar med som kommer från min hemstad.
-Så det är ditt ursprung? -Ja, precis.
Å, coolt.
Vi börjar med våra efterforskningsmål.
Du vill hitta dina biologiska föräldrar, och ett annat mål är
att hitta viktiga personer i början av ditt liv.
-Som skötaren som tog dig till Guangzho. -Ja.
Chansen att hitta sina biologiska föräldrar är väldigt, väldigt liten.
Tror du att chansen är liten
för att föräldrarna är rädda att…behöva ta ansvar?
Eller kan de råka illa ut?
Jag tror att man är rädd att råka illa ut, men så är det ju det känslomässiga.
Sanningen är alltid smärtsam för de föräldrar som tvingats
att lämna bort sina barn, så de kan känna skam.
Så vad söker du, vad vill du se och uppleva?
Jag skulle vilja besöka barnhemmet.
-Frågade hon vad du ville göra och så? -Pandor, jag vill vara med pandor.
Ja, tror du att man får klappa en panda?
Vi är mer intresserade av att "turista" i Kina,
lära oss kulturen och maten.
Jag vill nog inte leta reda på mina bioföräldrar…
Men vill du träffa kvinnorna som tog hand om dig?
-På barnhemmet? -Ja, det låter bra.
Vi hade tänkt resa till Kina på egen hand,
men sen kom idén att göra det med Lily och Sadie.
Och för mig gjorde det att det svåra med resan blev mer hanterligt.
Jag pluggar mandarin över sommaren så att jag inte suger helt.
Fint. Jag borde nog lära mig mandarin om vi ska till Kina.
Finns det några särskilda ställen ni vill besöka?
Jag vill se Kinesiska muren och tror nog att vi ska åka dit.
Jag hjälper Lily att hitta sina biologiska föräldrar.
Vill du att jag ska hjälpa dig med det också?
Ja.
Jag älskar mitt jobb.
Jag anser att det är viktigt att söka sin förlorade historia.
När man känner till sin bakgrund, varifrån man kommer, så kan man få sinnesfrid.
Jag växte upp i en liten stad i Guangdong.
Jag läste internationell ekonomi på universitetet,
och flyttade sen till Beijing och blev släktforskare.
Så mitt jobb är att spåra de personer
som kan ha en koppling till Lily, Sadie och Chloe.
Jag tycker att vi kan kalla oss detektiver, för vi söker ju ledtrådar.
Och inget projekt är det andra likt.
Jag annonserar på Baby Come Home, på sociala media och i tv.
Jag ser verkligen fram emot att se vilka som svarar.
Hon fördes till Huazhou Omvårdnadsinstitut nån gång i december 1999.
Ni måste vara mer specifik.
Jag vet att det är som att söka en nål i en höstack, men…
Självklart är det omöjligt att hitta dem.
Jo, jag vet att det är svårt.
Nej, det är omöjligt. Det är urgammal historia du talar om.
-Sa de att de inte hade några uppgifter? -Nej, de hade alla uppgifter.
Nej, vi sparar inga såna uppgifter.
Nån sa till min mamma att ett babyfoto på nätet såg ut som jag och min syster.
Hon kan faktiskt vara Lilys syster.
Hennes hem är väldigt nära den plats där Lily hittades.
Jag tvingades föda i hemlighet, jag vet inte vart barnmorskan tog barnet.
-Här är barnskötaren och föreståndaren. -Jag ser, tack.
Få se om du känner igen barnskötaren på bilden.
Jag visste inte att du var judinna.
Få gör det. Jag sa det till tennistränaren.
Han bara: "Nej, du är asiat." Så jag sa: "Ja, judisk asiat."
Ja.
Mamma är grekisk-ortodox, så när jag säger "grek" blir det fel.
Hur hittades du, lämnade nån in dig?
Jag hittades på gatan. Jag har en bild, fast jag vet inte…
Tog nån en bild?!
-Ja, de besökte Guangzhou. -Jag hittades på en bänk.
-En bänk? -På en myllrande marknad.
Gud!
-Vet du när du är född? -Nej.
Jag trodde att jag hade nån liten lapp på mig, men mamma bara: "De gissade."
Och det gör mig ledsen, för jag tänker: "2/11, två dar efter Halloween, skorpion."
-Men tänk om det inte stämmer? -Det kan inte missa så mycket.
Jag vet, men ändå. Jag körde också 23andMe-grejen,
men fick inte fram nåt. Coolt att du hittade dina.
Ja. Sadie och Lily försöker att hitta sina bioföräldrar, men inte jag.
-Tänker du inte försöka? -Nej.
-För att du inte vill? -Jag både vill och inte.
Fast var börjar man ens?
De sa: "Det här gör vi ofta."
De sätter upp en bild på gatan och så ringer folk och säger "det är mitt barn".
-Va? -Ska ni träffa er mamma, eller nåt?
Jag söker inte mina bioföräldrar, men mina kusiner gör det.
-Jaså? -Ja.
Gå! Kom igen, kom igen!
Ibland vill jag träffa dem, men oftast vill jag liksom bara inte.
För det känns läskigt.
-Vad är det som känns läskigt? -Vet inte, att träffa dem, och…
Jag vet inte.
Jag vet inte, det känns bara…skumt.
Att det inte var meningen, kanske?
Ja.
Hon har i nuläget inget intresse av att hitta sina bioföräldrar,
för gör hon det måste hon ju öppna upp för,
göra sig sårbar inför nåt helt okänt, och hon vill inte.
Och den stora grundfrågan kvarstår ju: "Varför lämnades jag bort?"
Och jag tror att hon känner att hon inte har lust att ta tag i det.
Hon vill inte rota i det.
Det gör mig nervös, jag tror inte att jag vill det.
Jag fattar, det är mycket att hantera.
-Vill du det? -Jag har inget emot att gräva.
Jag tänker att jag kanske kan träffa mina föräldrar.
Ja. Men är det värt det?
Jag tror det. Eller, jag vet inte. Men vill du inte, så vill du inte.
Hittar Sadie och jag våra så är ju det vår koppling.
Ja.
Men vi får se hur det går.
NI LÄMNAR NU BRENTWOOD
Hejsan.
-Hej! -Hur har er dag varit?
-Bra. -Ja.
Jo, det kom några svar på min annons,
och det kan finnas en chans att de kan vara släkt med er.
Här är en mans ansikte.
Han och hans fru är bönder och bor i en väldigt liten by långt ut på landsbygden.
De lämnade bort sin andra dotter med ett födelsedatum i närheten av Sadies.
Jag skulle vilja be dig att videofilma dig och skicka mig den.
En del tror inte att det är äkta förrän…
-Visst, vi fixar det. -Ja.
-Tack för all hjälp! -Tack för bilderna.
-Hejdå! -Hej.
Hejdå.
Det var mycket att ta in.
-Känns det okej? -Ja.
Hej, jag heter Sadie Mangelsdorf och bor i Tennessee.
Mitt kinesiska namn är Chun Hua Feng.
Jag hoppas få veta mer om min biologiska släkt,
och jag vet att det kan vara svårt, men hoppas få alla sidor av berättelsen.
Jag är på väg till byn Tangwei för att träffa Sadies möjliga födelsefamilj.
Det här är det bästa med mitt jobb.
Jag älskar att åka ut och prata med folk.
Ibland öppnar de sig för mig och man får ett sånt band.
Jag älskar att vara med och uppleva det.
Här odlar vi röd paprika.
Jag har hållit på med odling sen tonåren.
-Vem lärde dig det? -Min mamma.
MÖJLIG BIOLOGISK MOR TILL SADIE
Det är lite stökigt här.
Vad är det här?
När man var strikt med lagen om ett barn per familj måste vi skaffa de där.
-Jaha, beviset på familjeplanering! -Just det.
När min dotter fötts återgick jag till arbetet.
Och så måste jag gå på spiralkontroller.
-Spiral? -Ja.
Man måste undersökas var tredje månad. Det var väldigt strikt då, inte som nu.
Har ni undrat över hur dottern ni lämnade bort fick det?
Om hon har ett bra liv?
Ja, hur skulle man inte kunna tänka på det?
Så det var ert andra barn som lämnades bort?
-Sent på kvällen. -Vid midnatt.
Nån tog med sig bebisen.
Vem då?
Vi bad en granne om hjälp.
Han skulle hitta nån som adopterade henne. Vi svepte in henne i en liten filt.
-Pratade ni med grannen efter det? -Han ville inte säga vart han tog henne.
Han var rädd att vi skulle ångra oss.
Jag förstår att det måste vara smärtsamt för er. Det är inte lätt.
Ja, där är röret.
Det svarta strecket anger hur mycket saliv som behövs.
Det blir bra.
Och ni får en rapport även om det inte är matchande dna.
När man lyssnar på andras berättelser, vad de har gått igenom,
så kan man förstå mycket som man aldrig annars hade kunnat förstå.
De älskar sina barn, de vill hitta sina barn. Det är så sorgligt.
Sadie! Blås ut ljusen och lägg dem i vasken.
Det är alldeles för många ljus i tårtan.
-Ja! -Så mycket rök…
-Hur stor bit vill du ha, mamma? -En liten.
-Den är jättegod. -Det var min favorit som barn.
SADIES SYSKON
Herregud, Sadie! Allvarligt?
Jag är jättehungrig, magen knorrade.
Kom igen, på med skorna.
Kom igen!
De tar på sig skorna, de kommer snart.
-Ses i morgon. -Ses, hejdå.
-Såja. -Hejdå, mamma.
-Hejdå, älskar dig. -Älskar dig, grattis!
-Ses i morgon eftermiddag, okej? -Ja.
-Hej, gumman. -Hej!
Hur är det? Var hittade du den tröjan? Den är så söt.
Vi har pratat om det.
Fönsterplats!
Det är nästan fyra år sen skilsmässan. Det var en svår tid.
Penelope!
Det är klart att det är svårt för barnen, men en olycklig mamma är inte en bra en.
Julen 2004.
Åldersgränsen för alkohol har sänkts i Kina.
Till under ett år.
-Vilken söt bebis. -Vad gör min lilla Sadie?
Vi hade det bättre då. Klart mycket bättre.
Livet var ju inte perfekt, men det är det väl aldrig. Men det var mycket bättre.
Men det tog slut.
Mamma? Var är mamma?
Är alla läxor gjorda, eller har du kvar en del?
Jag har rätt många.
Då vet vi vad du ska göra när du är klar, då?
Sen skilsmässan har jag väl vant mig vid att allt är åtskilt.
Skilda födelsedagar, skilda jular, skilda storhelger.
Men ärligt talas minns jag inte
att de nånsin varit lyckliga tillsammans, så…
Det har säkert funnits stunder då och då, men, ja.
-Ha det så kul, älskar dig. -Älskar dig också.
Jag vet inte vad ni går igenom.
Jag känner inte till era omständigheter eller vad ni kämpar med.
Men jag vet att Jesus förstår.
Hur många av er behöver finna en plats och uppleva Guds kärlek? Ni är inbjudna.
En så barmhärtig nåd
En kärlek så total
Att du kan ta min plats
Vi är på Bro Två där Sadie hittades.
God dag, frun.
Har nån här omkring nånsin…
-Hittat ett barn? -Ja, har man det?
-Nej, det har jag inte. -Inte?
Nej, jag bara säljer saker här.
De lämnar alltid barnet på väldigt välbesökta platser
för att vara säkra på att det ska passera folk som kan upptäcka barnet.
Jag känner väl till enbarns-policyn, för många av mina släktingar, de bara…
De lämnade bort sina barn, sina flickor.
Och mina föräldrar var nära att lämna bort mig för att slippa att betala avgiften.
Men jag hade tur, för mina morföräldrar sa: "Nej, vi behåller henne."
Men jag har ingen bra relation med min far.
Jag minns en gång när far ville gå med min bror på en väldigt fin restaurang.
De hade så fin dim sum där, och jag älskade den restaurangen.
Men han tänkte bara ta med min bror, så jag bad honom att få komma med.
Men han bara föste ut mig ur hissen: "Nej, du kan inte komma med."
Det var tufft, för man känner att man inte är välkommen.
Man är fel kön, de vill inte ha en, och det känner man.
Det är jättetufft.
Så därför känner jag ett sånt band till flickorna.
Jag kan inte ju inte påstå att jag helt förstår hur de känner, men till en del.
Vi delar en del känslor där.
PAPPAS DAG
AMERIKANSK TRADITION "FRAMGÅNG HAR MÅNGA FÄDER"
-Hejsan, hur är det? -Tack för att du kom.
LILYS MORBROR
-Har jag berättat om det? -Nej.
Jag pratar med en tjej i Beijing som nog försöker att hitta mina bioföräldrar.
Men hon sa: "Jag ska vara ärlig, det är en rätt liten chans att lyckas."
Det är ju jättespännande, jag hoppas att hon har lite tur. Det vore fint.
-Berätta var dina föreläsningar är. -Engineering North är där.
Där har jag en, och där har jag ekonomi.
-Jag tror att det var där jag hade mina. -Allvarligt?
-Vi kan gå på en tailgate om du vill. -Du får bestämma.
När Lily frågade om jag ville komma hit på Pappahelgen
så var jag så klart helt, ja, glad åt att göra det.
Hennes barndomsvänner trodde att jag var hennes pappa. Hon kallade mig "pappa".
Och hon sa: "Jag skulle inte rätta dem, vad vore poängen med det?
Jag vill ha en pappa, så han kan vara min pappa."
Redan när Lily var liten pratade hon om att hitta sin släkt.
När hon var tre år skrev hon brev till sin pappa
och la dem på brevlådan.
Och sen hade hon det riktigt svårt första åren i high school.
Jag insåg att jag behövde hjälp, för jag grät nästan jämt.
Jag satt på lektioner och var ledsen.
På helgerna kunde jag vakna och bara börja gråta.
Men det värsta var att jag kunde prata jättemycket med mina vänner,
men de förstod bara inte.
En granne såg affischen, såg fotot.
"Flickan där liknar verkligen din dotter", sa han.
MÖJLIG BIOLOGISK PAPPA TILL LILY
Hur länge har du bott här?
-Jag? -Ja.
Född och uppvuxen här.
Jag arbetar på risfälten.
Fattade ni beslutet att lämna bort barnet
före eller efter det att hon föddes?
Jag bestämde mig efter att hon fötts, för byledningen fick reda på det.
Hade vi behållit henne hade det kostat oss minst 8 500 dollar.
Omständigheterna tvingade oss, vi hade inget val.
Jag lämnade henne vid Folksjukhusets ingång.
Klockan var fyra eller fem på morgonen.
Det var för kallt för att lämna henne där över natten.
Jag lämnade en lapp med födelsedatumet.
Och så la jag 300 yuan i hennes kläder.
Inget mer, bara pengarna i hennes kläder.
Så var det.
Det kändes förstås hemskt, mitt barn skulle tas av nån annan.
Pojke eller flicka spelar ju ingen roll, det är mitt barn.
Kände din fru till att du lämnade bort barnet?
Hon visste vad jag gjorde.
Hon grät. Hon stod inte ut med tanken.
Hon bad mig att hämta hem henne, men jag visste ju inte vem som hade tagit henne.
Kan du skära löken åt mig, mamma?
Bara den, bara skiva den.
MÖJLIG BIOLOGISK SYSTER TILL LILY
Vem lärde dig att laga mat?
Jag har lärt mig själv sen jag var liten.
Mamma lagar inte mat.
Jag kan bara be henne om hjälp med enklare saker.
Arbetar du också ute på fälten?
Jag har gjort det, men inte nu längre.
Jag klarade inte av det, det är för slitsamt.
När fick du veta att du har en lillasyster?
Jag tror att jag gick i fyran eller femman.
Ibland pratade mamma med andra
om barn som adopterats bort.
Hon frågade runt.
Numera pratar hon inte så ofta om det.
Jag fick möjlighet att växa upp med mina föräldrar.
Det uppskattar jag.
Men hon hade inte samma tur, samma möjlighet som jag.
Jag känner mig skyldig. Det var mina föräldrar som fattade beslutet.
Men det kan vara hur det vill med allt annat, vi är faktiskt systrar.
-Hej. -God kväll!
-Hur är det? -Bara bra, tack.
Vi har hittat nåt klart intressant.
En man ringde mig, och han bor nära den plats där Lily hittades.
Det är bara tio minuter därifrån.
Mannen ifråga heter Chen Muxing.
Han fick sex barn, tre söner och tre döttrar.
Jag talade med mannens dotter, och hon påminner om dig.
Så jag tror att jag kan ha hittat dina biologiska föräldrar.
Vill du se lite bilder på honom och hans familj?
-Vill jag det? -Det är ju ditt beslut.
Varför gråter du?
Jag vet inte.
Det är okej. Ingen fara.
Vi har pratat om det här sen du var liten.
De var väldigt fattiga, och de hade egentligen inget val.
Det var inte för att de inte älskade dig, eller att de inte brydde sig om dig.
Kanske nästa gång.
Okej.
Hela adoptionsprocessen… det är ett sorgearbete.
De måste nå en punkt där de kan sörja vad de har förlorat.
Hör vår bön, Herre.
Hör vår bön i Jesu namn, alltings herre, denna påskdag.
Vi firar den tomma graven och det nya livet för Honom som besegrat döden.
Himmelske fader, tack för gåvan som är din son.
Tack för påsken.
Herre, tack för att jag får ha min familj med mig i dag, och välsigna vår föda.
Moses hade två mödrar, en födde honom och en adopterade honom.
Så jag tackar dig, min dotters andra moder.
Vi kommer aldrig att ses,
men vi behövde varann för att skapa, älska och vårda vårt barn.
Jo, får jag fråga er var nånstans ni såg min annons?
Jag såg den på makens mobil.
Jag lämnade bort en dotter 2001.
Och så sände vi bort en till 2003.
Minns ni om hon hade några födelsemärken?
Det såg jag inte efter.
Jag såg bara hennes ansikte, och där fanns inga märken.
Jag tror att hon kan vara Sadies mor, men jag är inte säker.
Hon äger en klädbutik i Yangchung
och sa att hon har lämnat bort tre döttrar.
Det är rätt många.
Hejsan, Liu Hao här. Trevligt att träffas.
Jag vill inte bli filmad.
Vi ska inte filma er.
Sätt er bakom den här, så syns ni inte.
Jag visste att det var en flicka redan innan,
men orkade inte med en abort till, så jag födde henne.
-Födde ni på ett sjukhus? -Ja, jag kände en läkare där.
Han sa åt mig att vänta tills det var dags att föda, och så skulle han hjälpa mig.
För kom man för tidigt till sjukhuset
skulle läkarna få reda på att man tänkte föda ett till.
När de bar ut min dotter svimmade jag, föll ned på golvet.
Jag har ingen aning om vart hon tog vägen.
Jag vet att hon inte skulle kunna förstå eller förlåta mig om jag hittade henne.
Hon skulle inte vara snäll.
Får jag fråga er: Skulle ni kunna förlåta mig?
Jag ställer mig den frågan själv.
Min far och hans mor ville inte ha mig när jag föddes.
Förlåter hon mig, så gör hon det. Annars är det som det är.
När jag hörde hennes berättelse, så var den ju så smärtsam.
Jag tyckte så synd om henne.
Jag kände det som att hon var som min mamma.
Hon gick igenom samma sak som min mamma.
Pappa ville lämna henne eftersom jag inte var en pojke.
Jag for just tillbaka till Huazhou, där Chloe föddes.
Och jag åkte till platsen där hon hittades.
Hon hittades ju på gatan, en väldigt trafikerad gata som heter Mingyuevägen.
Vad jag minns var det inte ovanligt att barn lämnades på såna ställen?
Jag tror att det är rätt vanligt att folk lämnar sina barn där mycket folk rör sig.
-I hopp om att nån ska hitta dem. -Oj.
-Lämnades jag där? -På den gatan.
-Så coolt! Nej, men rätt häftigt. -Stan verkar större än jag trodde.
Det var första gången jag var utomhus och kom till ett nytt ställe.
-Var tror du att jag lämnades? -Jag vet inte.
God dag!
Ni sa att ni känner barnskötaren som tog hand om Sadie?
Ja, just det. Jag såg fotot på nätet.
-Jag känner barnskötaren. -Underbart.
Hon arbetade på barnhemmet i drygt 20 år.
Skulle jag kunna få hennes nummer så att jag kan kontakta henne?
Ingen pratar om de här kvinnorna som tog hand om tusentals barn.
Jag ser dem som barnhemmens frontsoldater,
för det är de som utför slitgörat med att ta hand om barnen.
När vi var i Kina träffade vi Sadies "mostrar".
Vi hyrde en bil och körde till barnhemmet.
Det var rad efter rad av barn i rum efter rum.
Det var ungefär 20 barn per rum, och en "moster" per rum.
Tydligen gick de med flaskor nedför raden,
och det man hann suga i sig var det man fick.
Sadie hade märken på hand- och fotlederna, och det gjorde mig arg. Vem gör så?
Sen fick jag veta att på den tiden värmde och kylde man inte barnhem.
Så barnen bands i sängen om kvällen och fick filtar för att hålla värmen.
Det var så många barn och så få "mostrar", så de gjorde så gott de kunde.
Det blev en tankeställare för mig.
Jag insåg hur hårt de slitit med så dåliga resurser.
Jag undrar vilken kontakt de kunde få med barnen, när de hade så många.
Jag vill nog mest veta vad de kände
när de såg alla barnen och visste.
Ja, var det meningsfull samvaro med alla, eller såg de till att inte fästa sig?
Och jag fattar inte, hur ska de kunna känna igen en eller veta vem man är?
-Minns ni henne? -Ja, jag skötte om henne.
Så här ser hon ut nu.
-Är hon lång? -Ja, det är hon.
Jag såg det på bilden.
SADIES BARNSKÖTARE
Och hon har långt hår, som många flickor i utlandet.
Ja, långt hår.
När ni var barn, drömde ni om vad ni skulle bli i framtiden?
Inte egentligen.
Folk på landet har inga drömmar. Jag kan inte skriva.
Jag slutade skolan i andra klass.
-Varför det? -Vi var fattiga, och vi var många barn.
Vi hade inte råd.
Livet är mycket bättre nu, vi kan till och med kasta överbliven mat.
-Så ni minns henne? -Ja, jag minns många av dem.
Hon var mager när hon kom till oss.
Det var en kall vinterdag.
En förbipasserande hade hittat henne på trottoaren,
och kom med henne till oss.
Jag höll henne försiktigt i min famn och matade henne som om hon hade varit min.
Jag tog henne till mig och tvingades sända bort henne.
Vi barnskötare är inte känslokalla.
Det svider i hjärtat varje gång man skickar bort ett barn.
De skulle så långt bort och jag tänkte bara: "Vad ska det bli av dem?"
Svaret på dna-proverna kom just.
Dessvärre var det ingen träff.
Jag visste ju att det var en chansning, men jag blir ändå besviken.
Enligt dna-provet är kvinnan inte din biologiska mor.
Men jag tror säkert att ni en dag kan hitta dem.
Det tror jag också.
Föräldrarna vill ju veta hur det har gått för deras barn.
Ni vet, kvinnan som äger en klädbutik?
Ja, och frisören?
Ja, enligt dna-företaget
så är den här kvinnan inte din biologiska mor.
Det är hemskt synd att jag inte lyckats… ja, att jag inte har fått fram mer.
Men jag ska leta vidare.
Jag ska forska vidare och försöka att hitta dina biologiska föräldrar.
Jag följde serien Fresh Off the Boat.
Så jag tänkte mig liksom att mina föräldrar såg ut som dem.
Ibland spelar jag upp scenarion i mitt huvud, stora dramatiska scener.
Jag vet att jag ofta gör det, och några gånger
har jag funderat på att träffa mina kinesiska föräldrar.
Det skulle ju vara fint, om de kom.
Det är ungefär som att det vore fint att vinna på lotto,
men det lär ju förmodligen inte bli så.
Jag är på väg till paret som jag trodde kunde vara Sadies föräldrar.
Hejsan.
God morgon. Har ni ätit frukost?
Jag tycker att är viktigt att berätta ansikte mot ansikte.
Trevligt att ses igen, herr Xu.
-När var det jag var här sist? -I oktober.
Jo, jag har ju kommit för att visa er provresultatet. Det står här.
Provet visar ett ert dna
inte överensstämmer med flickans dna.
Ni kan se själva.
Jag söker vidare efter er dotter.
Och eftersom ert dna nu finns i labbet,
så skulle er dotter i framtiden låta testa sig,
så ger det utslag.
Det ordnar sig. Vi ger inte upp.
Jag förstår att det är smärtsamt för er.
Jag letar vidare.
-Hej, hur är det? -Bara bra, och själv?
Helt okej. Är du beredd nu?
Alltså, jag tror det. Kanske?
-Det lär säkert röra upp en massa. -Ja, eller hur?
Jag åker om en vecka från igår!
Ja, vet ni? Jag ska få naglarna fixade innan resan,
för jag får dem bara fixade före stora grejer.
Jag har lärt mig "gott nytt år" på kinesiska: Xīnnián kuàilè.
Det ska bli kul.
Och det är ju lustigt att vi faktiskt inte har träffats på riktigt än.
Vi känner varann, men snart kommer vi att ses för första gången.
Det är lite underligt.
Jag vet inte var vårt rum är.
-Å, Gud, hej! -Hej!
Oj, förlåt.
Jag höll på att bli utelåst från mitt hotellrum, så…
Det finns ju inget 2403.
-Ditåt, kanske? -Ja, där är det.
-Å, Gud, hej! -Hej!
-Hur är det? -Bra.
-Hur var flyget? -Bra.
-När kom ni hit igår? -Typ halv elva?
-Hej, Sadie! -Hej! Härligt att äntligen ses!
-Ja, äntligen ses vi på riktigt. -Eller hur!
Hur smakar carambola?
-Vill du ta min? -Ja.
-Å, är det där? Helt galet! -Ja, kolla. Där är det.
Skål för vår första "julanukkah",
ett firande med kusinerna, alla tillsammans.
-Skål för det! -Kom igen.
Lily!
Knäck ett ägg på ditt huvud Låt gulan rinna ned
Knäck ett ägg på ditt huvud Låt gulan rinna…
Har den äran till dig!
Så många trappsteg!
Sisten upp!
-Hur bugar man? -Bara så här.
Jag har ingen pojkvän, men en vän som är en pojke.
Jag hamnade i vänzonen.
-Hamnade du där? -Ja.
Han kom från ingenstans och bara: "Vi kan väl vara vänner?"
Och jag bara: "Visst."
-Du då, Lily? -Ingen.
Chloe?
Jag har ingen pojkvän.
-Vad betyder det? -Vad sa hon?
"Jag har ingen pojkvän."
Du hittades på Bro Två.
-Och var hittades jag, Huazhou? -Huazhou.
Var hittades hon?
Nej, hon var på samma barnhem, va?
Kolla de söta kläderna.
-Vem är det? Chloe. -Det är jag!
-Ja. -Så söt.
Jösses, Chloe, du ser ju precis ut som James Charles!
-Är det hennes reklam? -Å, nej! Är det en bild på mig?
Lustigt.
Med de bilderna skulle inte jag heller vilja ha tillbaka mig!
Kan du göra en ny reklamfilm?
Å, Gud!
GOD JUL
Så fina, de ser så mjuka ut.
-Är den min? -Har ni sett?
Å, tack!
Å, så fin!
Gudars!
-Det är en stor dag för er. -Ja, det är det.
Är du redo?
Jag tror det. Men det kommer att bli mycket känslor i dag.
-Hur känns det, Sadie? -Lite nervöst.
Jag försöker väl bara förbereda mig på att träffa min barnskötare.
Tack.
Bara att vara här är känslosamt.
Allt är så annorlunda nu jämfört med när jag fick Sadie.
Man inser att man inte var den familj man ville ge henne.
Och så oroar jag mig för om jag gav henne det liv jag lovade henne.
Modern som lämnade bort henne ville nog inte att hon skulle få ett kluvet hem.
Visst?
Biomamman lär ju också undra hur hon har det, mår hon bra?
Hur ser hon ut, vad gillar hon för mat?
Det ordnar sig.
BARNHEMMET I YANGCHUN
-Ser det likadant ut, vet du det? -Ja, det är sig väldigt likt.
Sadie var i den vita byggnaden där.
Det var huvudbyggnaden.
Å, där är barnskötaren!
Hej!
-Moster Li. -Är det du?
Moster Li? Ja, vänta.
Det är jag, jag förstod inte först.
Det var länge sen, säger hon, men hon såg mina annonser på nätet,
och hon såg den här bilden och sa: "Det är du och jag."
Ja, hon håller dig.
Först tvättade jag blöjor.
Sen tog jag hand om barn från 2001 till 2005.
Och när kom Sadie till barnhemmet?
Hon kom till barnhemmet i början av december.
Men hon hade inte fina kläder som alla de andra.
Och hon vägde knappt tre kilo.
Hon visste en massa om mig.
Ja, hon fanns i mitt liv.
Fast det känns som ett helt annat liv, liksom.
Hon var inte min dotter, men jag fostrade henne tills hon adopterades.
Du är så fin.
Så synd att du inte kan hitta din mamma.
Håll utkik åt oss, är du snäll. Säg till om nån hör av sig.
-Sadie bodde här, va? -Ja, i det här rummet.
Barnsängarna stod längs väggarna och så en rad i mitten.
Hur många barn var det i det här rummet, minns du det?
Bara i det här rummet var det minst 12.
-Får jag hålla barnet? -Tänk på huvudet, Sadie.
Håll huvudet högre.
Man måste stötta huvudet. Så där, ja.
Det känns overkligt att jag kom härifrån.
Alla säger att det är mitt urhem, men jag minns det inte alls.
Jag kan bara inte fatta att jag har varit ett av barnen där.
Det känns som om jag är i en film, och så inser jag: "Vänta, det är på riktigt."
Det är helt galet att tänka sig att jag togs hit,
och 16 år senare så står vi här.
-Hej, hej! -Hejdå!
De sa att hon hade lämnats i en låda, i en kartong.
Fanns det buskar här då?
För vi stod… Jag stod vid det här trädet.
-Vilket? -Trädet där.
-Ja. -Det var där Sadie låg.
Vid det här trädet i en kartong.
Den förälder som lämnat henne stod säkert kvar och spanade, väntade.
Är du med? För du hittades tidigt på morgonen, före sju.
Innan morgonruschen, men de la dig här så att du skulle hittas på en gång sen.
Så att du inte skulle frysa, du var visst insvept i en rock.
-Ja. -I en vuxens regnrock, tror jag.
Det var mycket att ta in på bara en dag.
När jag var yngre, i fyran,
hade jag en flaska där jag körde ned små lappar jag skrivit om hur jag kände mig.
Tills jag en dag var redo att knäcka flaskan.
Det var så jag hanterade det.
Både bokstavligt och bildligt korkade jag igen mina känslor.
Jag vet inte hur jag ska hantera det här nu.
Nu är vi på väg till barnhemmet i Huazhou, som Lily och Chloe kom från.
Och vi ska träffa Chloes barnskötare från barnhemmet.
-Hon ska visa runt oss där. -Oj.
HUAZHOUS BARNHEM
Tack för att ni kom med så många presenter till flickorna.
CHLOES BARNSKÖTARE/BARNHEMSCHEF
Li Lan är otrolig.
Hon var den som tog hand om mig under mina första 18 månader.
Hej, lillan.
Och hon jobbar kvar där, än i dag.
Och här bor barnen.
Hallå, allihop! Hälsa på era systrar.
Hon studerade sjukvård på helgerna
och jobbade som barnskötare i veckorna.
Och nu är hon chef för barnhemmet.
Hejsan.
Det förvånade mig att Li Lan kom ihåg mig.
Hon hade ju så många barn att ta hand om,
och hon tar fortfarande hand om barn.
Jag fattar inte hur man kan komma ihåg allt.
Hur många barn tog ni hand om på den tiden?
Toppen var efter 2001, då hade vi drygt 200 barn.
Och förhållandena var inte optimala.
Vi hade bara två sköterskor, men ingen läkare. Och det var många barn.
Vi hade inte möjlighet att ta dem till sjukhuset när de blev sjuka.
Och utan läkare hade vi ingen receptbelagd medicin.
Så 2002 läste jag medicin.
Hon gav mig min vaccinering.
Jag vaccinerade henne, det gjorde jag med alla.
-Skrek jag mycket? -Nej.
Allvarligt?
Hon skrek bara när hon vaccinerades. Hon brukade inte skrika.
Hon var utåtriktad och livlig.
Hur gammal var Chloe när hon kom till barnhemmet?
Vi tror att hon föddes samma dag.
-Vem förde henne till barnhemmet? -Det bör ha varit ortens polis.
Varför gråter du?
Det är mycket.
Vill du ha en kram?
Hon var det närmaste en mamma jag hade då. Det var…
Det är jättefint att veta att hon älskade mig och kunde ta hand om mig
bland hundratals andra barn på barnhemmet.
Det känns bara så stort.
Hon tog hand om mig, och jag vet inte hur det är att liksom…
Jag vet inte.
Är Lily här?
Det är okej. Ingen fara, tjejen.
Det är skönt att gå igenom det med Sadie och Lily, för vi har varann.
Jag har inte känt dem så länge, men vi har liksom ett… Jag vet inte.
Som en ovillkorlig grej, man bara vet hur det känns.
Man behöver inte förklara för dem.
Ingen fara.
Så där.
Yang Mudi!
Hon heter Yang Mudi.
-Yang Mudi? -Ja. Barnskötare Yang.
-Hej! -Hej, moster.
Hej!
-Här är Lily. -Jag känner igen henne. Ja, absolut.
Här är hennes mamma.
LILYS BARNSKÖTARE
-Kan ni berätta hur länge Lily bodde här? -Jag fostrade henne tills hon adopterades.
När det var för fullt på barnhemmet hade vi dem hemma tills de adopterades.
Hur många barn hade ni här?
Ibland fler än tio, ibland bara några stycken.
-Du bodde här inne. -Hon sa att du bodde här inne.
-Här? -Här bodde du.
Du låg här.
Hon var en busig tjej, lite stygg.
Min mormor brukade kittla henne
och kalla henne "lilla bulle".
Hennes mormor skojade med dig,
busade mycket med dig.
Hon sa att du hade ett så runt ansikte, och du heter ju Mei-Bao.
På kinesiska låter det som miànbāo, som betyder "bröd".
Så hon sa "å, vilket stort bröd" när du skrek. Så gjorde hennes mormor.
Hur kändes det att ta farväl av Mei-Bao?
Det gjorde mig ledsen att hon grät.
När jag la henne i hennes mammas famn, så skrek hon högt.
Jag fostrade henne, så det väcktes ju känslor.
Lily och hennes mamma tog med det här till er.
Tack så mycket.
Snälla, öppna och se vad det är.
-Kan du hjälpa mig? -Lily.
Det är en sak som betytt mycket för mig, och jag vill att ni ska ha den.
Er gåva betyder mycket för henne.
-Jag ska bära det var dag. -Hon ska bära det var dag.
Alltid.
Jag vill tacka er för att ni tagit så väl hand om henne.
Och för att ni överlämnade henne till mig
för hon är en sån glädje.
Jag är tacksam för att hon har fostrat henne till en så fin flicka.
Hon tackar er för att ni har tagit hand om, för att ni tar hand om henne.
Och hon är en så fin flicka nu, en stor flicka.
Jag såg att hon fick tårar i ögonen, och då blev det känslosamt för mig.
Det visade ju att hon brydde sig om mig. Och det vet jag att hon gör.
Så…
Ett, två, tre.
Mitt livs första månader var ett mysterium.
Det var nog en stor hjälp att komma hit.
Tack.
Vi är på vägen till staden Yangmei.
Du hittades i en myndighetsbyggnad i den här staden.
Så vi går dit först och ser oss omkring.
Och så har vi de som kunde vara din biologiska familj,
jag ska berätta resultatet för dem.
Att det inte var en match.
De ville verkligen hitta sitt barn, och systern, flickan jag talade med,
hon ville verkligen hitta sin syster, den bortlämnade flickan.
Skulle du vilja komma med?
Du behöver så klart inte om du inte vill, men…
Jag vet inte, det är stort.
Jo.
Jag vet inte. Allvarligt, jag vet inte.
Jag tror att familjen skulle bli väldigt tacksam för att få träffa oss allihop.
Och särskilt dig, trots att du inte är deras biologiska dotter.
De lär känna ett band till dig eftersom alla vi har genomgått liknande saker
och olika tryck från samhället.
De tvingades lämna bort sin dotter, och fast du inte är den dottern…
…så är du nån som känner till den andra halvan av deras berättelse.
Ja.
Jag tycker att vi ska gå.
-Men de kommer väl med mig? -Ja, alla vi följer med dig.
-Vadå, är det byggnaden där? -Här är myndighetsbyggnaden.
Du hade lämnats på byggnadens entrétrappa.
Familjen Chen bor här nere. Jag går och pratar med dem först.
Hej!
Lagar du mat här, Chunjiao? Å, så länge sen det var vi sågs!
-Varför lagar du så mycket mat? -Vi har mer än 20 gäster.
-Kommer arbetarna i dag? -Ja.
Herr Chen!
-Låt mig visa er testresultatet. -Slå er ned.
Det visar sig att ert dna inte överensstämde.
-Så det överensstämde inte? -Chunjiao?
Testet visade att dna:t inte överensstämde.
Inte?
Ja, så Lily är inte din lillasyster.
Det är hon inte?
Jag vet att ni kommer att hitta henne.
Jag vet ju inte när, men det ska nog gå.
I takt med att tekniken utvecklas
kommer dna-tester att bli allt vanligare.
Jag vill inte älta det här, det är inget att göra.
Det är som det är.
Men Lily är här i dag, med sina kusiner.
-Kan hon titta in? -Då får vi ju träffa henne.
Hon känner att ödet fört henne hit.
Det blir bra att träffas.
Då går jag och berättar det.
Här är en söt bebis! Jättesöt.
-Lily. -Jag känner igen henne.
Det här är herr Chen.
Hej!
-Och hans dotter. -Ni liknar verkligen varann.
Liknar hon mig?
Lite grann.
Hej, fröken.
Hej.
Hon vill ge dig lite honung.
-Tack. -Vill du ha så kan jag ordna mer.
-Honungen ser god ut. -Kom tillbaka till Kina när ni vill!
Här är herr Chens fru, mamman.
Hon ser ut som min dotter, precis som fotot.
Visst har hon mina ögon?
Men det är inte hon, det är inget att göra.
Jag har en hel grupp av vänner som har adopterat från Kina,
och barnen är väldigt älskade av föräldrar som avgudar dem.
Jag hoppades att det skulle vara hon, men det är som det är.
Det är inte min sak att avgöra, eller hur?
Vi måste ge oss av, herr Chen. Tack så mycket, fru Chen.
Tack så mycket.
-Hejdå. -Hejdå, Chen.
-Hej, hej! -Hejdå.
Jag såg att han var ledsen.
Ögonen tårades.
Ja, jag tror att han höll igen, för han är ju man. Han får inte gråta.
Jag tror att besöket hos herr Chen var det jobbigaste jag nånsin har gjort.
Jag såg ju hur ledsen han var.
Att vi inte matchade.
Men jag är glad att jag fick göra det.
Det gav mig en djupare förståelse för mina biologiska föräldrar.
Jag kan se det ur deras perspektiv. Ingen lämnar frivilligt bort sitt barn.
Och…
Jag vill påstå att det hjälpte.
Jag såg hur gärna de ville hitta sitt barn.
Och hur förkrossade de blev när de inte gjorde det.
Jag hoppas att mina bioföräldrar söker efter mig som de sökte.
Det var nog en riktigt mäktig erfarenhet för alla.
Alla ska veta att deras föräldrar förmodligen älskade dem väldigt mycket
och var förkrossade när de tvingades lämna bort dem.
Vi är inte ens på muren än, bara på väg till den.
Få se om vi kan gå i takt?
-Beredd? Höger, vänster. -I takt.
Höger, vänster.
Hur kan Chloe ha så mycket energi?
Kom, kom, kom! Det är så fint!
Lägg upp nåt.
Så fint.
Jag är så stolt över er. Ni lyckades.
Man måste vara väldigt modig för att komma tillbaka och söka sin berättelse.
-Jag vet hur svårt det är. -Ja. Tack, Liu.
-Tack. -Tackar.
Är det första gången du ser snö?
-Ja, typ! -Det märks.
VÄLKOMMEN HEM, LILY
Lektionen börjar.
-Var kommer du ifrån? -Jag kommer från Kina.
Vi är fyra i min familj.
Pappa är företagare och mamma jobbar inte.
Min syster läser vid universitetet.
Tack. Mycket bra.
Vi måste göra 54-58 i "B".
Jag tappar min placering.
Sadie Mangelsdorf.
Uppsats, skriftlig framställning.
När jag var åtta år såg jag filmen Trassel för första gången.
I filmen skiljs barnet från sina föräldrar i väldigt unga år.
Och i slutet lyckas hon efter många år återförenas med dem.
Som alla andra hoppades jag få uppleva det lyckliga slut vi ser i filmer.
Men så kom jag till insikt.
Jag hade kanske sökt fel familj.
Ens familj är de som anstränger sig för att finnas för en.
Hej! Å, Gud, det var evigheter sen!
De som känner, älskar och accepterar mig som jag är.
Så det är kanske bäst att låta somliga saker höra sagorna till.
Jag har testat olika hårfärger.
Det blev skärt igen, men så tvättade jag håret
och det liksom bleknade, så nu är det typ rödlätt!
GUANGDONGPROVINSEN
Hej, moster!
-Här är resultatet. -Det måste vara negativt.
-Var står mitt namn? -Här. Här är ert namn.
Se här. Det står "överensstämmelse".
Ert dna överensstämde inte med Sadies, men med en annan flicka född 2000.
Hon heter Amanda Phillips.
-Liknar hon mig? -Jag tycker det.
-Hon talar ju engelska. -Ursäkta?
Hon talar ju engelska, jag kan ingen engelska.
Hej! Hejsan, Liu Hao här.
-Hej! -God kväll.
En av kvinnorna vi testat visade sig vara din biologiska mor.
Oj!
Okej!
Jag inser att du säkert har tusentals frågor du vill ha svar på.
Fick hon bara döttrar? Vet du hur gamla de är?
Den andra är 23, den första är…
Undertexter: Henrik Brandendorff