Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
GUERMANTES
14 IULIE 2020 MARIGNY, PARIS
Doamna mea d'Arbanville,
De ce dormi atât de liniştit ?
Mâine te voi trezi,
Iar tu mă vei îndestula, da, mă vei îndestula...
Doamna mea d'Arbanville,
De ce mă doare atât de tare ?
Inima ta pare atât de tăcută...
De ce respiri atât de greu, de ce respiri atât de greu...
Doamna mea d'Arbanville, pari atât de rece astă-seară...
Urăsc cântecul ăsta. Nu mai suport să-l aud.
Nici eu.
Buzele tale au gustul iernii,
Pielea ţi-a devenit albă, pielea ţi-a devenit albă...
Te-am iubit, doamna mea...
Deşi în mormânt zaci,
Cu tine mereu voi fi...
- Ce este ? - N-ai fost la şedinţa de dimineaţă.
- Cum adică n-a fost ? - N-a fost, dar avea concediu.
- Aveam liber. - Nu ştii ce s-a hotărât ?
- Nu. - N-o să jucăm.
- Nu jucăm. S-a suspendat. - S-a anulat.
- Spectacolul nu se joacă ? - Nu, s-a anulat.
- Am votat să nu jucăm. - Majoritatea a votat.
- Ce-i cu povestea asta ? - Nu jucăm, şi gata.
Eu cred că regizorul trebuie să decidă.
Nu poate decide regizorul.
- Eu nu sunt de acord. - Comitetul trebuie să hotărască.
- De ce ? Ba nu ! - Ba da, noi hotărâm.
Comitetul e format şi din oameni care nu sunt implicaţi în spectacol.
Da, dar comitetul n-a fost de acord
şi opţiunea preponderentă...
Eric cum a votat ?
Votul e secret, Laurent, nu-ţi putem spune.
E interesant să cunoaştem poziţia administratorului.
Administratorul a decis să ceară părerea comitetului.
"N-ai treburi mai serioase de făcut decât să te aşezi în calea unei femei"
"care îşi bate joc de tine ?"
"Ar fi o mare bucurie pentru bunica ta"
"dacă ai înceta să fii cea mai binevoitoare persoană din casa asta."
"E păcat să fii închis aici..."
"Tu, care ai atâta nevoie de putere şi de voinţă !"
"Preşul casei Guermantes e într-o stare deplorabilă."
Cât zgomot faceţi ! Se aude pe scenă.
Da, dar tocmai repetăm. Ce sens are să spuneţi acum ?
Trebuie spus când se încheie repetiţia.
N-o să ne batem gura de pomană, Claude.
Nu vă bateţi gura de pomană.
"În apropiere de Combray, unde ne petreceam vacanţele"
"când eram copil, erau două locuri unde te puteai plimba,"
"opuse, aşa că nu ieşeam pe aceeaşi poartă"
"când voiam să mergem într-o parte sau în cealaltă:"
"partea dinspre Méséglise, pe care o numeam şi cea dinspre Swann,"
"pentru că treceam prin faţa proprietăţii dlui Swann,"
"ca să ajungem acolo, şi partea dinspre Guermantes."
Ştim că Denis va juca "Cyrano", deci tu nu poţi.
Poţi să mai respiri un pic, se joacă "Cyrano".
Se joacă fiindcă Denis a acceptat un spectacol
care poate să respecte condiţiile impuse de pandemie.
- Cu mască ? - Nu, cu distanţare.
Cu distanţare ?
Acum, că un sărut poate fi periculos,
îl facem de la distanţă... Salut !
"La Combray, adolescent fiind, visam la doamna de Guermantes."
"Visam că e îndrăgostită de mine, cuprinsă de un brusc capriciu,"
"şi că seara, ţinându-mă de mână şi trecând prin faţa grădiniţelor"
"vasalilor ei, îmi arăta..."
- "... de-a lungul zidurilor..." - Da, da...
E mult zgomot. Scuze...
"... îmi arăta de-a lungul zidurilor scunde flori violet şi roşii"
"şi mă învăţa numele lor."
"Visam, da,"
"iar aceste visuri mă preveneau că, de vreme ce voiam să devin scriitor,"
"venise timpul să ştiu ce doream să scriu."
"Dar, de îndată ce mă întrebam,"
"încercând să găsesc un subiect în care să pot pune"
"o semnificaţie filosofică infinită, mintea mea nu mai funcţiona,"
"nu mai vedeam, în faţa atenţiei mele, decât un vid,"
"simţeam că sunt lipsit de geniu"
"sau poate că o maladie cerebrală îl împiedica să se nască."
"Mi se părea atunci că trăiam la fel ca ceilalţi oameni,"
"că voi îmbătrâni şi voi muri ca şi ei"
"şi că, printre ei, făceam parte dintre cei care nu au înclinaţie pentru scris."
Julie !
Fir-ar să fie !
Să semnăm o exonerare...
- Julie, tu urmai. Ce faci ? - Linişteşte-te !
Nu se joacă, asta e !
- Mie nu-mi pasă. Hai să repetăm ! - Nu-ţi pasă...
Vorbim despre asta după aceea. Acum vreau să repet.
Are dreptate. Du-te, Julie.
- E absurd. - Cum să fie absurd ?
Am mai făcut asta. Dacă putem repeta,
o facem aşa, în absolut !
Suntem ca orchestra de pe Titanic. Nu ajută la nimic.
Uităm de rolul comitetului în treaba asta.
De ce ? Aţi votat ceva ?
- Am votat că nu jucăm. - A fost doar o consultare.
N-ar trebui să decidă comitetul.
Eu sunt de acord cu Stéphane.
Ne putem întreba la ce serveşte comitetul.
Într-adevăr, ne putem pune întrebarea asta.
Aşa este.
Mickael, tu nu faci parte din trupă, eşti temporar aici.
Ce părere ai ?
Mie nu mi-e frică de moarte.
O să luăm o hotărâre. Yohann !
Încetează !
- Exersam. - Opreşte-te. Ai înţeles că nu jucăm ?
- Da, am înţeles, dar... - Atunci, nu mai cânta.
Scuză-ne, Christophe. L-ai văzut cumva pe Eric sau ai vorbit cu el la telefon ?
- Azi ? - Da.
Nu.
Comitetul a luat o hotărâre azi-dimineaţă,
iar membrii lui au vorbit despre aceasta în culise
şi au stârnit puţină agitaţie printre actori.
- De-asta nu mai repetaţi ? - Da.
Mă văd nevoită să-ţi spun,
deşi n-ar trebui să fac eu asta,
administratorul şi comitetul au hotărât
că "Guermantes" nu se va juca la datele stabilite.
Va fi amânat. Asta e.
- N-ar fi rău să vorbeşti cu el. - Da.
Dar eu n-am primit deocamdată nicio informare,
aşa că vă mărturisesc că nu prea înţeleg
de ce sunteţi toţi aici şi de ce aţi întrerupt repetiţiile.
Nu mi se pare nici înţelept, nici legitim.
Ştim cu toţii care e situaţia actuală. Suntem aici câteva zile,
ca să lucrăm. Şi aşa a trebuit să întrerupem în martie.
Ştim că e un spectacol foarte complicat,
că suntem foarte departe de a fi gata. Nu ştiu...
Hotărâserăm împreună. Eraţi pregătiţi pentru repetiţii.
Unii dintre noi sunt de acord cu repetiţiile. Eu unul, da.
- Stai puţin... - Tocmai am aflat.
Nu e vorba că n-am fi de acord. Nu asta e problema,
ci că a avut loc o întrunire a comitetului azi-dimineaţă
şi s-a decis să nu jucăm.
E puţin ciudat să repetăm cunoscând decizia asta.
Mai aflăm că tu nu ştiai.
Cunosc discuţiile în care e implicat Eric
şi ansamblul teatrelor,
de a şti dacă, în stagiunea din toamnă, vom putea juca,
în ce condiţii,
în ce condiţii va fi primit publicul...
Dar am zis că acum avem câteva zile ca să repetăm, deci...
... nu sunteţi mai vizionari decât mine,
nu ştiţi ce se va întâmpla peste 15 zile.
De fapt, încercăm să-ţi spunem că suntem mai vizionari decât tine.
Scuzaţi-mi formularea.
Scuzaţi-mă, dar decizia de a continua sau nu să jucăm
nu-i aparţine lui Christophe.
Stai puţin, Sébastien, fiindcă acum n-avem public,
nu jucăm, ci repetăm.
Cred că am dreptul să ştiu
dacă pot face repetiţii. Discutaserăm să...
Ba nu ! Din moment ce ştim
că reprezentaţia nu va avea loc, n-o să continuăm să repetăm.
Avem un obiectiv când repetăm.
Nu există premieră, nu vom juca.
Ştiind că nu vom juca, ce facem cu timpul de pregătire ?
N-o să ne prefacem că nu ştim ce s-a decis azi.
Repetiţiile s-au sistat după luarea unei decizii.
N-ar trebui să simţim că o judeci.
În modul ăsta funcţionăm.
Înţeleg, dar... aşa funcţionaţi voi.
Cu atât mai bine. E un teatru care aparţine actorilor.
Deci comitetul... Şi nu prea vreau
să intru în asta, dar actorii iau parte,
dacă înţeleg bine, la hotărârile privind teatrul.
Unii participă, alţii, nu.
Şi noi aflăm ce s-a decis.
Comitetul e compus din opt actori. Din 60.
Care dintre voi face parte din comitet ?
Sunt opt membri în comitet, aleşi şi numiţi.
Trebuie să ne reprezinte. Sunt extrem de multe discuţii.
Christophe întreba care dintre noi. Deci e Sébastien,
e Serge, apoi, Julie, tu şi Elsa.
Când vii în teatrul ăsta, ştii bine că există un comitet
care hotărăşte, care ia uneori decizii împotriva actorilor,
concediindu-i. La un moment dat, intri...
Serge, scuză-mă, mi-ai zis că eşti dispus să repeţi.
Iar azi comitetul a decis să încheiem repetiţiile.
Eu apăr o decizie a comitetului, nu vorbesc în nume propriu.
Fac parte din el.
Acum te comporţi ca şi cum n-ai fi ştiut regulile jocului de la început,
dar le cunoşteai.
Dar eu sunt invitat,
nu fac parte din Comedia Franceză.
Da, dar pare că abia descoperi că există un comitet care ia decizii.
De fapt, descopăr că azi-dimineaţă aţi decis soarta repetiţiilor mele,
când, de fapt, eu lucrez cu voi,
spunându-mi că sunteţi dispuşi să lucraţi cu mine.
Dar şi tu hotărăşti, din moment ce nu vrei să adaptezi spectacolul
la situaţia în care trăim,
în vreme ce alţi regizori au acceptat.
Îmi asum caracterul de inadaptat.
Eu vreau să vă fiu regizor, nu vreau să vă adaptez
nu ştiu cărei situaţii.
Sunteţi cu toţii aici, vorbiţi la 20 cm distanţă unii de alţii.
N-are niciun sens nici în ce priveşte jocul,
nici sub aspect creativ...
E cineva aici ?
N-are legătură nici cu Proust, cu nimic, aşa că mi-ar plăcea
să nu fim aserviţi unei actualităţi care ne depăşeşte şi care oricum...
Că vrei sau nu, îi suntem aserviţi.
Da, discuţia asta e îndreptăţită, e normal să aibă loc...
Dar e îndreptăţită pentru noi din clipa în care v-am cerut
să repetaţi. Am vorbit despre asta cu Claude,
iar ea a zis că, în anumite scene, trebuie să fim atenţi.
Am fost cu toţii vigilenţi. V-am propus chiar
să purtăm mască pe scenă, ca să putem repeta.
În schimb, ideea de a crea un spectacol care să fie aservit
sau care să fie adaptat situaţiei
mi se pare un nonsens absolut.
Suntem de acord cu tine din punctul ăsta de vedere, clar.
Ştiind că nu vom juca, ce facem ?
Să reluăm repetiţiile.
Avem câteva zile ca să repetăm.
Credeţi că v-ar... Poate, pentru voi înşivă.
Nu e absurd să repetaţi ceva doar pentru voi înşivă,
doar pentru noi, pentru mine, ştiind că nu vor fi spectatori
care să vină să vă aplaude,
ci numai pentru faptul că de atâtea luni
lucrăm pe acest text, la acest spectacol.
Numai pentru noi, ca să încercăm să realizăm ceva.
Oricum, mie unul
mi s-ar părea un gest
care ne-ar mai îndulci puţin viaţa.
- Da, încurajator. - Sunt în întregime de acord.
- Îi dăm drumul ? - Repetăm.
- Repetăm ? - Începem repetiţiile ?
Facem un gest frumos pentru teatru.
Repetăm scena cu dna de Villeparisis ?
Aş prefera s-o facem pe asta, fiindcă suntem cam în urmă cu ea.
- Bine. - Mulţumesc.
Ce-i asta ?
Ce enervant !
Da, eu sunt. Te-am sunat,
dar nu vorbesc prea tare, deoarece toată distribuţia
e pe scenă. Îţi explic ce se întâmplă.
De fapt...
... membrii comitetului au venit
în timpul repetiţiilor şi ne-au anunţat
că reprezentaţiile sunt anulate.
O să-ţi spun o chestie cumplită, sincer.
Îmi face o plăcere nebună.
Nu, nu e frumos.
Ştiu, nu e frumos deloc.
Însă o schimbare e bună.
Ştiu. Nu, ai dreptate.
Recunosc că textul ăsta îmi dă bătăi de cap, dar zi-mi începutul,
aşa cum era înainte de toate astea, în martie.
Toată lumea doarme în marele apartament liniştit.
E un contrasimbol, nu ?
Da.
Trebuie să mă întorc. Regizorul o să se enerveze.
Şi-aşa nu e prea binedispus, o să se irite şi mai tare.
Îţi închipui ! E o situaţie cu adevărat dramatică.
Bine. Pupici peste tot,
peste tot, pupici de iubire, pupici dulci.
Pe curând !
- Să-ţi arăt ceva. - Bine. Stăm aici ?
- Clipul meu de prezentare. - Da.
Nu l-am mai arătat nimănui. Să nu le spui celorlalţi.
Nu. În orice caz, mulţumesc.
N-ai pentru ce. E doar clipul de prezentare.
Da.
- Nu e etalonat. - Înţeleg.
Şi nici nu e mixat.
E şi actriţa aia... Mi se pare puţin...
- Serios ? - Da.
Arată bine, dar...
Spui asta pentru că sunteţi de aceeaşi vârstă.
- Avem aceeaşi vârstă ? - Nu, ea e puţin mai tânără.
Puteţi face ceva mai puţin zgomot, vă rog ? Repetăm.
- Nu sta aici, pisoiaş. - Cobor.
- Nu ştiu... - Ba nu. E bine.
E bine. Îmi place un lucru.
Da ?
Că ai fost dispus să rişti. Îmi place mult asta.
"- Micul meu vecin ! - Bună ziua, Mémé !"
"- Palamede, pentru tine. - Bună ziua !"
"Văd că de acum ieşiţi în lume."
"Faceţi-mi plăcerea de a veni în vizită."
"E destul de complicat, nu prea stau pe-acasă."
"Ar trebui să-mi scrieţi."
"Aş prefera să vă explic asta acum, în linişte."
"Nu vă reţin decât o clipă."
"Voiaţi să-mi vorbiţi despre ceva anume ?"
"Da. Aveam să vă spun câteva lucruri, dar mă întreb dacă s-o mai fac."
"Sigur, ar putea să vă servească drept punct de plecare pentru..."
Nu, nu-l poţi atinge aşa. Îl atingi prea mult.
Trebuie să te foloseşti de microfon ca să-l aduci spre tine.
Romain...
... cred că ar trebui să porneşti din partea cealaltă.
Prin mici semne către Romain
îl aduci încet pe Stéphane spre tine.
- De acord. - Totuşi, e prima dată...
Scuză-mă, scopul e să-l fac să se întoarcă ?
Exact. Pentru că e mult mai interesat
de Saint-Loup şi de doamna de Villeparisis decât de tine.
Bine, am înţeles.
- Începem ? - Da.
Propun să reluăm.
Dacă vreţi, Dominique şi Sébastien, vă propun să simulaţi.
Bine.
"Aveam să vă spun câteva lucruri, dar mă întreb dacă s-o mai fac."
"Sigur, ar putea să vă servească drept punct de plecare"
"pentru avantaje nepreţuite."
"Dar prevăd nişte consecinţe asupra existenţei mele"
"tocmai la vârsta când încep să apreciez liniştea..."
Bun, rămâneţi aşa. Permite-mi, Romain.
Făcând asta, poţi para.
Deci dau un semn ca să faci asta ?
- Da. Şi apoi îl blochezi aici. - Bine.
Chestia cu prăjina e obligatorie ?
Contribuie şi ea, în ideea că îl prinzi în plasa ta.
De acord.
Totuşi, termenii nu aparţin deloc vocabularului teatral.
E vocabularul tău din cinematografie.
Trebuie să ni-l însuşim, dar o voi face.
Scuze...
Bine.
Totuşi, nu e rău, pentru că aşa joci mai puţin ca la teatru.
Ştii că, la un moment dat, vom avea şi public ?
- Da, tocmai. - Care va veni să vadă teatru.
Vreau să spun că, în discuţia asta, în care se presupune
că sunteţi puţin distanţaţi,
mai degrabă într-un fel de aparteu, discret...
Microfonul mobil vă dă voie să coborâţi glasul,
să nu fie nevoie să vorbiţi tare,
aşa că nu e doar un gadget cinematografic,
pentru că asta mi se pare că vrei să spui...
Da.
E ceva care, atunci când jucaţi, ar trebui să vă ducă puţin altundeva
faţă de ceea ce faceţi de obicei.
Foarte bine.
"Aşa că mă întreb dacă meritaţi să fac un asemenea efort,"
"neavând onoarea să vă cunosc îndeajuns ca să decid."
Continuaţi, continuaţi...
N-aş vrea...
Nu. Uite-aşa, aşa...
Când sunt aici, faci semnul...
Tu îi faci semn lui Romain, iar el îl va întoarce.
Am înţeles. Se întoarce cu totul.
Romain trebuie lăsat să ajungă aici.
Foarte bine. Reiau de mai înainte ?
Da.
"Sigur, ar putea să vă servească drept punct de plecare"
"pentru avantaje nepreţuite."
"Dar prevăd nişte consecinţe asupra existenţei mele"
"tocmai la vârsta când încep să apreciez liniştea,"
"multă pierdere de timp, multe inconveniente."
Firul lui Dominique e prea scurt. Staţi !
"Aşa că mă întreb dacă meritaţi să fac un asemenea efort..."
Cablurile... ăsta nu e suficient de lung.
- Da... - Ca să vă puteţi mişca.
Da, aşa este.
Nu avem cablurile potrivite ?
Pentru chitară ?
- Ba da, le-am adus. - Le avem ?
E în regulă.
- E în regulă ? - Da.
Daţi-i drumul !
"Dar nu am onoarea să vă cunosc îndeajuns ca să decid."
"Probabil că vă cunoaşteţi puţin. Meritaţi sau nu efortul ?"
"Nu aş vrea pentru nimic în lume, domnule,"
"să vă pricinuiesc bătăi de cap, dar, în ce priveşte plăcerea mea,"
"credeţi-mă că tot ce va veni de la dv."
"o va satisface pe deplin."
"Sunt profund măgulit că aveţi amabilitatea"
"să-mi acordaţi atenţie şi să încercaţi să-mi fiţi de ajutor."
"Această politeţe nu are nicio însemnătate."
"Nu e nimic mai plăcut decât să te străduieşti..."
Staţi ! Scuzaţi-mă, e un moment în care...
Da, şi eu cred.
Cred că eu sunt în centru, iar voi trebuie să vă învârtiţi în jurul meu.
Da, asta este. Tu eşti pivotul.
- Dar eu am trecut deja printre voi. - Da. Nu mai ştiu. Aşa făceam ?
Christophe !
- Christophe, aşa făceam ? - Christophe ?
Unde e ? Christophe ?
- De ce facem asta ? - Ce anume ?
Oricum ştim că nu vom juca.
Într-o bună zi, tot o să jucăm, aşa că...
- Ba nu ! - N-ai înţeles, Stéphane.
Stagiunea viitoare e plină şi în următoarea
e anul Molière.
Mă rog, Eric reuşeşte mereu să decaleze lucrurile...
N-o să jucăm, comitetul a votat azi-dimineaţă.
Spectacolul nu se joacă.
- Şi ce facem ? - Restul. Jucăm "Bolnavul închipuit".
Jucăm "Cyrano", astea...
Mi-au dat rolul lui Ragueneau.
- Îl joci pe Ragueneau ? - Da.
- Trebuia să-l joace Laurent Stocker. - Îl înlocuiesc. Joacă într-un film.
Îi fac un serviciu.
- N-aveam de gând să joc Ragueneau. - Acum ţi-e uşor să spui.
Staţi puţin, ne oprim.
Nu, Stéphane, nu se poate aşa. Deciziile nu depind
de faptul că eu joc un rol sau nu.
Ştii asta, ai făcut parte din comitet. Scuză-mă, ai fost prezent din plin
în stagiunea trecută.
S-a mai întâmplat aşa ceva la Comedia Franceză din 1680 ?
Habar n-am. N-am auzit nimic despre asta.
- Un spectacol care nu există. - Niciodată.
Un spectacol-fantomă !
- Păreţi epuizaţi. - Chiar suntem.
Da, puţin.
Nu v-aţi odihnit în izolare ?
În izolare, da, dar ieşirea din ea te poate termina.
Cred am scos tot ce ţinusem în mine timp de două luni.
- Tu ai stat acasă ? - Da, am rămas la Paris.
Am lucrat pe text.
Nu e adevărat.
Era imposibil să lucrezi, indiferent ce.
Indiferent ce...
Te-ai dus până la urmă la Cabourg, Stéphane ?
- Da. - Şi ?
- Am fost tare dezamăgit. - Serios ?
Mi s-a părut rece. Mă aşteptam să fie mai primitor.
Hotelul mi s-a părut foarte rece.
Tot ce îmi închipuisem citind "În căutarea...",
Rivebelle etc. Mă aşteptam la o chestie şi, de fapt, a fost...
Mă rog, plaja, promenada sunt foarte frumoase, dar...
N-a fost cum mi-am închipuit.
E Eric.
Îi răspund.
Da ?
Nu, făceam repetiţii,
dar cred că e bine să vorbim.
Ba da. Totuşi, e o surpriză, deoarece cred că putem repeta.
Da.
Ai venit deja, îngeraş ?
Hai că vin ! Doar mă schimb.
Salut !
"Îngeraş" ?
Cine e ?
Totul e bine, Christophe ?
E...
Mâine sunt aici. Cei care vor să vină.
Restul fac cum doresc.
15 IULIE 2020 MARIGNY, PARIS
- Ce e ? - E rândul tău.
Nu vezi că nu aud ? Nu aud nimic.
"Hai, trebuie să bei puţină apă."
"Încercăm din nou, haide."
"Dă-mi apa."
"Fără mofturi. Trebuie să faci un efort."
"Medicul a spus că e important."
"Încetişor..."
"Te ajut."
"Gata, nu-i nimic."
"Data viitoare va fi mai bine."
"Nu-i nimic, nu-i nimic..."
"Aşa... te simţi mai bine."
"Aşa..."
"Uşurel... Aproape am terminat."
"Uşor, uşor..."
"Ne liniştim. E bine. Gata !"
"Uite ce drăguţă eşti !"
"Tocmai am aflat îngrozitoarea veste. Îmi pare foarte rău."
"Scuzaţi-mă că mă prezint doar în cămaşă,"
"dar voiam să fiu primul care vă adresează condoleanţe."
"E o femeie..."
"Era o femeie remarcabilă,"
"o femeie discretă... Cred că vă lipseşte îngrozitor."
"Sigur, ştiu ce înseamnă să pierzi un membru al familiei."
"Mai ales, bunica. Ai impresia că eşti pregătit,"
"că e în firea lucrurilor."
"- Cred că e o neînţelegere. - Dar când se întâmplă e răvăşitor."
"Micul nostru vecin pare tare mâhnit."
"Nu pregetaţi, dacă aveţi nevoie de ceva"
"pentru organizarea funeraliilor, pentru ferpare."
"Oriane cunoaşte o florăreasă grozavă în colţul străzii."
"Magazinul nu e cine ştie ce, dar face compoziţii superbe."
"Nu ezitaţi să apelaţi la noi."
"Aş vrea să vă spun doar că dna Amédée n-a murit."
"- N-a murit încă. - N-a murit încă ?"
"Înţeleg. Foarte bine."
"Bine."
"Asta e."
"Să ştiţi că propunerea mea pentru funeralii rămâne valabilă."
"- Da. - Este oarecum prematur."
"- Vă mulţumesc. - Nu ezitaţi să apelaţi."
"Salutările mele, lui Marcel."
"Da, vă mulţumesc."
"- Şi vă rog să-mi iertaţi... - Fireşte."
"- ... precipitarea. - Se mai întâmplă."
"O să râdem de asta. E amuzant."
"- Iertaţi-mă că am venit în cămaşă. - Nu, e-n regulă. Vă mulţumesc."
"E-n regulă. Mă puteţi lăsa."
"Gata, s-a terminat."
Ajunge ! Ne oprim. Eu mă opresc.
Întoarceţi-vă, nu vă uitaţi cum mă îmbrac.
Vreau să plec.
Julie ! Ajută-mă !
- Ce vrei să faci ? - Nu pot ieşi aşa.
Nu pot ieşi goală !
Poftim !
Am nevoie de aer.
Stăm toţi aici.
- Îţi pui asta ? - Da !
- Ieşi aşa ? - Da !
S-a întâmplat ceva ?
Vreau costumul meu. Da, s-a întâmplat.
M-am săturat. Suntem toţi aici.
Eu sunt lungită, toţi sunt deasupra mea.
Ziceam că stăm mai la distanţă.
Ziceam că, dacă ne testăm...
Christophe, n-am nimic cu dv., dar situaţia este...
La un moment dat e prea mult. Aş vrea să ies.
Sigur, ia o pauză.
- Mă îmbrac ? - Da. Ne tragem sufletul.
Mă încalţ şi ies un pic.
Adică luăm o pauză ?
Da, haideţi !
Dar să ştii, Claude, că repetiţiile sunt greoaie
dacă ei nu pot sta în jurul tău.
Da, ştiu, dar o să-mi treacă repede.
M-am simţit stresată.
E greu să-i aşez mai la distanţă...
Ştiu.
Din cauza scenei nud ? Putem să mai discutăm despre asta.
Nu, e-n regulă.
Nu e nimic.
- Eşti sigură ? - Da.
O să fie bine. Mulţumesc.
- Suntem puţin în întârziere. - Da ?
- E o pauză pe bune ? - E o pauză. Nu ştiu.
Trebuie întrebată Laurence. Cât să zicem ? Un sfert de oră ?
Un sfert de oră ? Mă cam deranjează,
pentru că am de dat un telefon foarte important.
Putem face acum pauza adevărată ?
25 de minute şi, mai târziu, facem pauze mai mici.
Îmi pare rău.
Vrei şi tu una ?
Alo ? Sunt Julie.
Da. Nu pot vorbi prea mult, sunt la repetiţii.
Dar trebuia să sun acum,
pentru că am luat o decizie importantă.
Da. M-am hotărât să...
... să vă părăsesc, să plec.
Să nu mai lucrez cu voi.
Oricum, nu asta vreau să spun, fiindcă, sincer,
cei 20 de ani petrecuţi alături de voi
sunt foarte valoroşi pentru mine.
Eram foarte tânără când am început şi s-au întâmplat multe în viaţa mea
în aceşti 20 de ani.
Am primit enorm. Am senzaţia că şi eu am dat mult.
Dar vine un moment când ai impresia că te învârteşti în cerc.
Nu cred că sunt singura care,
după 20 de ani, decide să plece.
Nu fac asta pentru că nu te mai iubesc,
ci tocmai pentru că te iubesc.
E infernal să iubeşti pe cineva care îţi face atâta rău.
Da, sunt furioasă. La început nu eram,
dar acum sunt. Sunt furioasă.
Am impresia că îmi părăsesc iubitul. E foarte ciudat.
Foarte ciudat.
Dv. faceţi transferul ăsta, nu eu.
Cum adică cum facem cu banii ? Trebuie să vă dau bani ?
E acelaşi tarif când vă anunţ telefonic ?
Ce palpitant !
Nu, n-am zis nimic. Atunci, vi-l trimit.
Vă trimit un cec.
Da, numerar, fir-ar să fie !
"Dacă aş fi putut cel puţin să încep să scriu..."
"Dar, oricare ar fi fost condiţiile în care abordam acest proiect,"
"la fel, din păcate, ca şi pe acela de a nu mai bea alcool,"
"de a mă culca devreme, de a fi sănătos,"
"cu entuziasm, cu metodă, cu plăcere,"
"lipsindu-mă de o plimbare, profitând de o oră de sănătate înfloritoare,"
"folosind inactivitatea forţată a unei zile de boală,"
"rezultatul invariabil al trudei mele era mereu o pagină albă,"
"virgină de orice scriitură."
"Nu eram decât instrumentul unor obiceiuri de a nu lucra,"
"de a nu mă culca, de a nu dormi,"
"care trebuiau să se realizeze cu orice preţ."
"Dacă voiam să mă culc devreme,"
"să nu beau decât apă, să lucrez, ele se înfuriau,"
"recurgeau la soluţii majore,"
"mă îmbolnăveau de-a dreptul,"
"eram silit să dublez doza de alcool,"
"nu mă mai culcam două zile la rând,"
"nici măcar nu mai citeam... Şi îmi făgăduiam ca altă dată"
"să fiu mai rezonabil, adică mai puţin înţelept,"
"ca o victimă care se lasă prădată de teamă"
"că, dacă rezistă, va fi omorâtă."
- Mătuşă ! - Da !
Am auzit că ai refuzat s-o primeşti pe prietena lui Robert.
Cred că n-ai ce să regreţi.
Să ştii că e o oroare, n-are pic de talent.
Mai mult, e grotescă.
Dar de unde o cunoşti ?
Nu ştii că a jucat la mine mai întâi ?
Lucru de care nu sunt deloc mândră.
A jucat, într-adevăr, în salonul tău ?
Fireşte, a recitat cu un buchet de crini în mână.
Şi cu alţi crini pe rochie.
Basin, ştii despre cine vorbim ?
Da, bănuiesc. Nu este ceea ce numim o actriţă
de mare clasă.
E imposibil să-ţi închipui ceva mai rizibil.
Era chiar burlesc.
Nu înţeleg cum de a putut Robert s-o iubească.
Ştiu că nu trebuie să discuţi asemenea lucruri,
ştiu că oricine poate iubi pe oricine.
Chiar în asta constă frumuseţea iubirii,
pentru că tocmai asta o învăluie în mister.
Mister ! Mărturisesc că e cam mult pentru mine.
Da, iubirea este foarte misterioasă.
De fapt, nu ştim de ce cineva iubeşte pe altcineva.
Poate că nu pentru ceea ce credem noi.
Cel mai "inteligent" lucru este să nu discuţi niciodată
alegerea făcută de îndrăgostiţi. Totuşi, mi se pare uimitor
să găseşti seducătoare o femeie atât de ridicolă.
Totuşi, uitaţi-vă la Swann.
Swann nu e exemplul cel mai bun.
Lucru oricum de mirare, pentru că femeia era o idioată.
Dar nu era ridicolă. În afară de asta, era frumoasă.
Nu vi se pare frumoasă ? Ba da.
Avea trăsături fermecătoare, ochi foarte frumoşi,
păr frumos... Recunosc că acum arată mizerabil,
dar, cândva, a fost o fiinţă încântătoare.
Sigur că sunt mâhnită că Charles s-a însurat cu ea.
Mai ales că nu era câtuşi de puţin necesar. Nu-i aşa ?
Dar, în sfârşit, nu era lipsită de farmec.
Abţine-te.
În timp ce domnişoara lui Robert... Vă asigur că... Încetează !
Stârneşte pur şi simplu râsul. Mai întâi închipuiţi-vă
că a avut pretenţia să înalţ o scară
chiar în mijlocul salonului.
Şi m-a anunţat
că va sta culcată pe burtă pe trepte.
De altfel, dacă aţi fi auzit ce spunea...
Nu cred că se poate imagina ceva asemănător.
- Se numeşte "Cele şapte prinţese". - "Cele şapte prinţese" !
Cât snobism !
Cunoaşteţi "Cele şapte prinţese" ? Complimentele mele.
Eu nu cunosc decât una. N-am mai fost curioasă
să le cunosc pe celelalte şase.
Închipuiţi-vă că spunea o frază, nici măcar atât, un sfert de frază,
apoi se oprea. Nu mai spunea nimic, nu exagerez,
timp de cinci minute.
Încercând să fiu cât mai politicoasă, mi-am permis să-i sugerez
că asta ar putea surprinde publicul.
Încetează !
Iar ea mi-a răspuns textual: "Trebuie să spui un lucru"
"ca şi cum ai fi pe cale să-l compui chiar tu."
Dacă stai să te gândeşti...
E un răspuns monumental.
Încetează !
Foarte bine !
Cu scena asta, mi se pare că salonul doamnei de Villeparisis
câştigă în faţa salonului Guermantes.
Mi se pare că sunteţi foarte buni,
sunt cu adevărat mulţumit de...
- A zis-o ! - Aşa e, a zis-o.
A zis că suntem buni.
Nu spun prea des că sunteţi buni.
Adică adesea nu suntem buni ?
Nu. Ci pentru că e complicat să le spui unor actori "e bine".
Există o diferenţă între a comenta chestii pe care le reluăm,
"mai bine fă un pas în partea aia", dar ideea de pozitiv sau negativ,
de a spune "e bine" sau...
E adevărat că mie cuvintele astea nu îmi prea vin în mod natural.
- Dacă suntem pe drumul cel bun... - Exact.
Dar puteţi să faceţi două lucruri absolut contradictorii
şi să le apreciez pe amândouă.
Nu se întâmplă să nu fie deloc bine.
E doar diferit de ce ne închipuiserăm.
Unii regizori au o idee extrem de precisă.
După aceea nu se abat deloc de la...
Dar n-ai senzaţia că, astfel, actorul e dominat ?
Un pic.
O idee precisă e adesea mai degrabă o dovadă de lene a regizorului.
Înseamnă să nu fii atent la ce se întâmplă,
fie că e vorba de teatru, la repetiţii,
fie că e vorba de cinema, la filmări.
Eu cred că e foarte periculos să susţii că ştii mai bine decât actorul.
Sunt de acord.
- Dominique, vrei să te aşezi ? - Nu, mersi.
Referitor la ce vă spuneam adineauri,
având în vedere că am întrerupt în martie...
Cât mai aveam ? Vreo trei săptămâni de repetiţii ?
Da.
Cred că nu am ajuns în etapa în care să fixăm puţin lucrurile,
să spunem "aşa rămâne".
De-asta vă cer, în ciuda a tot şi a toate, să încercaţi să repetaţi,
fără să ştiţi dacă vom juca.
Dacă peste doi-trei ani reluăm spectacolul,
ştim bine că va trebui să repornim de la zero.
În afară de asta, ştiu prea bine că unii nu vor mai fi aici,
că distribuţia va fi alta, că vom avea chef
să facem un alt spectacol.
Aşadar, e destul de bizar
ca spectacolul să se fi născut mort.
Dar e adevărat că, dacă o să continuăm repetiţiile două-trei zile,
vă menţineţi oarecum în viaţă personajele.
Eu nu ştiu cum aş putea aborda un alt spectacol,
ştiind că nu l-am jucat pe acesta. Aş simţi
că nu mă pot apuca de altceva, atât timp cât nu l-am terminat pe ăsta.
Poate că, de fapt, nu e întâmplător.
În jurul operei lui Proust au fost extrem de multe proiecte avortate.
Mai ales, în cinema.
Aşa este.
Visconti găsise locaţiile. Până la urmă, n-a mai filmat.
Losey i-a dat lui Pinter să scrie scenariul. Filmul nu a fost produs.
După aceea, am putea povesti asta.
- Că nu era destul de bun. - Că de-asta am renunţat.
Eşti pe cale să rescrii istoria.
Da, având în vedere ce se întâmplă acum afară,
într-adevăr, ai chef să rescrii istorii.
Nu prea ai chef să participi
la istoria colectivă, care e mai mult decât deprimantă,
pentru că ne va distruge pe toţi.
Are mult mai mult impact decât simplul fapt
de a scăpa nevătămat,
decât ca trupul tău să scape de porcăria asta care trenează,
e mult mai profund.
Ştii că lucrezi la un spectacol steril,
dar asta nu înseamnă că nu poate avea o frumuseţe autentică,
dar e sterilă, nu le oferă nimic altora.
Da, înţeleg frumuseţea gestului, dar mi se pare inutil.
Poate că frumuseţea constă chiar în această inutilitate.
Dar e frustrant.
E o mare diferenţă între actori şi regizor.
Ştiu că există regizori care continuă să vină
după premieră. Însă eu...
... mă simt foarte încurcat.
Pentru tine munca s-a încheiat în ziua premierei ?
Nu prea mai vreau să aud discutându-se despre el după aceea.
Nu mai vii deloc să vezi cum decurg lucrurile ?
Ba da, vin să văd actorii, dar nu-mi place deloc să fiu cu...
Tocmai spun nişte chestii oribile !
Nu-mi place să vă privesc alături de public,
fiindcă am senzaţia că îmi plăcea mai mult
când jucaţi pentru mine.
Nu înţeleg cum puteţi...
- Eşti gelos ? - Da, puţin.
Mi se pare că sunteţi exhibiţionişti, nu înţeleg cum
ceea ce mi-aţi oferit timp de opt săptămâni, la repetiţii,
sunteţi gata să oferiţi unor oameni pe care nu-i cunoaşteţi,
care vor chicoti, vor tuşi, iar în momentul în care vor aplauda,
voi veţi zâmbi larg. Nu îmi prea place asta.
Am înţeles.
Julie, Mickael, ce naiba ? Feţele de masă !
Am adus tot ce trebuie. Haideţi !
Pardon !
- Vă deranjăm ? - Da.
Trebuie puse feţele de masă !
Nu durează mult.
Hai !
Nu putem pune farfuriile înaintea feţei de masă.
Ştiu.
O bere ?
- Vrei o bere ? - Da.
Ia, Stéphane !
Ce aţi comandat ?
Mâncare libaneză, cred.
Libaneză.
- Uite-i ! - Sunt patru.
Ne e foame !
De ce nu ne-am dus la restaurant ?
Apă avem ? Am suc de...
Mersi.
E o idee bună.
Foarte drăguţ ! Mersi mult că m-aţi anunţat !
Super !
Unde ai fost ?
De două ore stau în cabină, aştept...
Scuză-ne, te rugăm.
E enervant.
- Da, vreau vin alb. - Îţi dau puţin vin alb.
Noroc, Flo !
Pentru Proust, care nu se va răsuci în mormânt.
Poftim, Flo !
- Ia, Flo ! - Toată lumea a luat de-astea ?
Trebuie să le terminăm.
Cine vrea să moară ?
Numai stereotipuri.
Poate să-mi dea cineva o a patra bere ?
O bere pentru Anne !
- E foarte uşoară ! - Eu mai vreau puţin vin.
Stéphane, nu-ţi pui corsetul ?
Poate că nu are nevoie de el.
Claude, ne arăţi pozele ?
Mai lasă-ne cu remarcile tale sarcastice !
Superb !
Uite-l pe Laurent ! Unul dintre favoriţii mei.
E al naibii de frumos !
- Dă urechea încoace ! - Te ascult.
Am auzit-o adineauri pe Julie din întâmplare.
Spunea că părăseşte trupa.
- Nu se poate ! Incredibil ! - Jur că e adevărat !
- Serios ? - Da.
Dominique tocmai mi-a zis că Julie părăseşte trupa.
Îngrozitor !
Ai înţeles ce ţi-am spus ?
Înţelegi ce-ţi spun sau nu ? Ce faci ?
Eşti absolut...
Vreau să mă aşez.
Nu te duci să te întâlneşti cu Elsa ?
- Poftim ? - Nu te duci să te întâlneşti cu Elsa ?
Doar nu faci o scenă...
Ziceam că o să părăsească trupa.
Ce faci, iubito ? Ce are ?
E ora îmbrăţişărilor !
Vine mereu un moment al marilor îmbrăţişări.
Ai dreptate. Trebuie să-ţi trăieşti viaţa !
Adică şi-a dat demisia ?
- Nu ştiu. - Am înţeles.
Ai auzit că Julie... E filmul tău !
Da. E clipul de prezentare.
Am înţeles. Cum se numeşte ?
Nu vi-l arăt decât vouă. "Originea lumii".
- Părăseşte trupa. - Cine ?
- Julie. - Serios ?
Mai bine pleacă decât s-o dea afară.
- Eşti tembel ! - Pe bune.
E bine, pentru că, adesea, în trailere vezi mai tot filmul.
Ăsta îţi face poftă să-l vezi.
- Bine, faceţi mişto. - Ba nu, e super !
- Imaginea e excelentă. - Nu-i nimic. Nu vă mai arăt.
- Dar e super ! - Lăsaţi...
Haideţi s-o salutăm pe Julie !
Din ce n-am gustat ?
Julie...
Scuză-mă.
Pentru ce ?
Termină ! Ai povestit o chestie despre mine, ceva nasol...
Şi toată lumea...
- Ba nu... - Cine ţi-a spus ? De ce zici asta ?
Spune tu.
Nu mi-a spus nimeni, dar am auzit telefonul
pe care l-ai dat.
Despre ce vorbeşti ? Nu înţeleg.
Mai devreme ai dat un telefon. Erai sub scenă.
Şi ce ai auzit ? Despre ce vorbiţi ?
Am auzit că vrei să părăseşti trupa,
că, după 20 de ani, ai chef să faci altceva.
N-ai înţeles nimic.
Discuţia nu a fost deloc despre asta.
Fir-ar să fie, am ajuns să vorbim despre asta...
Îi spuneam psihoterapeutului că nu vreau să continuăm.
Iar tu înţelegi că vreau să părăsesc trupa !
Se creează o... Şi voi toţi... Îţi vine să râzi, Seb ?
Scuzaţi-mă, pentru mine e foarte...
E un gest foarte violent, iar pe voi vă amuză.
Deci v-aţi gândit că ar fi posibil, nu ?
- Eu, nu. - Nicidecum !
Fir-ar să fie, am coborât acolo ca să am linişte.
Nu părăseşte trupa !
A fost o gafă grosieră !
Nu, dar e ciudat...
A fost ca şi cum m-aţi anunţa voi.
Faci bine că renunţi la psihoterapeut.
Într-adevăr.
Ai venit la Serge ?
E acolo.
- Trece un înger. - Îngeraşul tău !
Bună seara ! Încântat.
Pentru cei care nu-l cunosc, vi-l prezint pe Léolo.
- Léolo ! - E un nume francez.
- Vrei o bere, ceva ? - Da, o bere.
Urmează desertul. Mergem ?
Nu, eu zic pas.
Haide, vino !
Spune-le celorlalţi la revedere din partea mea.
Nu mai stau. Nu prea mai am chef să mă duc acolo.
Bine.
- Pe mâine ! - Pe mâine !
Desertul !
Prăjitura lui Serge !
Steph ? Îmi dai puţin vin, te rog ?
Îmi dai sticla ? Mersi !
- Prăjiturile ! - N-au făină ?
- Unde-s prăjiturile ? - Anne, voiai una de-asta ?
Salut, Serge !
Serge, pleci ?
Pupici !
E beată moartă. Nu călca în mâncarea libaneză !
Nu călca în humus !
Voiam să vă mulţumesc pentru tot ce aţi făcut pentru mine.
N-am făcut nimic. Aşază-te.
Cred că...
... e rar să...
Rar e cerul atât de întunecat.
Aşa este !
- Vă iubesc foarte tare ! - Şi noi, la fel.
- Şi noi, Anne ! - Da, Yoann.
Hai, Anne !
Atenţie !
Boogie woogie !
O să mă apuce plânsul, simt asta.
Într-un cinematograf din Place de Clichy
Rula un film de Polanski.
Nu "Chinatown", ci "Cul-de-Sac",
Cel cu Françoise Dorléac.
Te-am sărutat lângă drogherie.
- Îmi place mult ! - Îţi place ?
Era în decembrie, ploua tare...
Şi ai venit tot în seara aia...
Unde ?
Pe Rochechouart, la nr. 49.
Ne-am iubit o noapte întreagă
Şi am vorbit despre Polanski.
Dimineaţa, tu dormeai...
Am pregătit...
Cântecul lui Higelin... remember
Ai dispărut într-un taxi
De la nu ştiu ce companie...
Prieteni, aş vrea să toastez, fără pahar, pentru o echipă formidabilă.
Sper să fi fost un Proust la înălţime pentru voi.
Ştiu că n-am...
Da !
În orice caz, datorită vouă, datorită lui Christophe, încerc...
... încerc să onorez treaba asta. Mulţumesc tuturor !
- Eu vă las. - Nu !
Mă duc să mă culc. Sunt bătrână, mă duc la culcare !
- Unde te culci ? - Nu eşti bătrână !
În cabina mea.
Staţi ! Vă anunţ, fete şi băieţi,
că sunt închise cabinele. Le-au închis costumierele.
Nu !
O să găsesc un loc în teatru.
Da, fiindcă în cabine nu merge.
Mă aşteaptă patul meu.
Ce faci, Mickael ?
Instalez patul.
- Vrei să te ajut ? - Da, vreau.
- Unde vrei să-l pui ? - Acolo, spre grădină.
Opreşte-te, nu putem alerga în ghete !
- Ce faci, Laulau ? - Bine.
- Ai ieşit din cerc ? - Da.
Sunt furios. Mă enervează.
Facem repetiţii pentru spectacol două luni,
am fost în carantină două luni,
o premieră s-a decalat, am reluat repetiţiile, iar acum se anulează ?
Eu am şi "Cyrano" în acelaşi timp.
E un rol foarte important pentru mine, am şi filmul,
am evenimente foarte importante care pică în cel mai prost moment !
Într-adevăr, eşti...
Ce naiba !
Da, dar...
E adevărat că se adună.
Sunt frânt.
"Cyrano" era important, filmul tău, la fel. Şi asta...
Se pare că "Cyrano" se va juca.
- Cu măşti ? - Nu !
Îţi pun nasul... mai jos ?
Scuză-mă !
Dacă am învăţat 2 000 de replici degeaba pentru "Guermantes"
şi filmul meu nu iese...
O să joci rolul. Doar că, poate, o să fii cam în vârstă pentru el.
Tu mă consolezi acum sau ce ?
Fir-ar să fie !
Hai, vino !
Mama naibii !
"În ziua aceea, guvernul va şti să vorbească răspicat"
"sau îşi va abandona prerogativa esenţială."
"Nu va mai ajunge să schimbe vorba."
"Va trebui să-i găsească judecători lui Dreyfus,"
"ceea ce va fi simplu, fiindcă, deşi am deprins obiceiul,"
"în dulcea noastră Franţă, unde ne place să ne calomniem singuri,"
"să credem sau să lăsăm să se creadă că, pentru a se face auzite"
"cuvintele adevărului şi ale dreptăţii, e vital să trecem Canalul Mânecii."
"Un mijloc deviat de a ajunge la Sprée,"
"nu există judecători doar la Berlin."
Deci asta e. După aceea, fac legătura.
"Dar, odată pusă în mişcare acţiunea guvernamentală,"
"veţi şti să ascultaţi guvernul ?"
"Când vă va invita să vă faceţi datoria civică,"
"îl veţi asculta, îl veţi susţine ?"
"Veţi şti să nu rămâneţi surzi la apelul său patriotic ?"
Vino încoace ! Laurence, vino !
- Anne ! Unde te duci ? - Merg singură !
Merg fără ajutor. Totul e bine.
- Da, dar unde te duci ? - Nu, totul e bine.
Te întorci ?
Vrei să te însoţim, Anne ?
Anne ! Anne !
- Ce naiba faci ? - Îmi aşez "bucăţica de zid galben".
Ce este "bucăţica de zid galben" ?
Bergotte, Vermeer, "Vedere din Delft" !
Bergotte, pictorul...
"Bergotte, pictorul" ?
Nu, Bergotte e scriitorul. Pictorul e Elstir.
Da, da... Sigur !
- N-ai citit "În căutarea..." - Ba da, am citit-o.
Ştiu că nu o vom juca. Şi totuşi...
Ce este "bucata de zid galben" ?
Bergotte, scriitorul, e la el acasă,
mănâncă bine la prânz, mulţi cartofi,
pe drum începe să se simtă rău
şi pune asta pe seama digestiei. Ajunge la muzeu,
vede tabloul lui Vermeer, mica bucată de zid galben,
şi este extaziat.
Îşi spune: "Câtă graţie în această mică bucată de zid galben !"
"Mi-aş da toată opera pentru această mică..."
Şi-ar fi dat toată opera pentru o bucăţică de zid galben ?
- Serios, asta ar fi făcut ? - Da, ţi-am zis.
Ce se întâmplă după aceea ?
După aceea face apoplexie.
- Moare ? - Da, moare.
Moare după câteva ore sau după câteva zile, nu mai ştiu.
O să ne fie frig, nu-i aşa ? Să-mi pun ceva.
- Ce cremă ai ? - Asta ?
Ar trebui să te dai şi tu. Stai, că te dau eu.
- Pune-mi cât o alună. - Poftim !
Gata ! Îmi pune cât o nucă-de-cocos !
O să vezi ce bine te simţi după aceea.
- Mai şi miroase a nucă-de-cocos. - Da.
Surplusul îl îndepărtezi aşa... E superb.
E foarte bine. După aceea ai...
E foarte grasă ! Te dai în fiecare seară cu ea ?
- E oribil. Dezgustător ! - Toată lumea se dă.
Toată lumea se dă cu cremă de cocos înainte de culcare ?
Eşti sigur de ce susţii ?
- Bine, gata ! - Noapte bună !
Termină, te rog ! Termină !
Doar nu începi să faci figuri ! Ajunge !
Du-te în patul tău. Eu îl aşez într-un mod anume.
- Stai lângă mine. - Nu. Încetează !
- Nu, am şterpelit deja vesela. - Puţin ne pasă !
Am pus-o la loc. Vino !
- Ba nu ! Să vezi ce ne fac tapiţerii ! - Dar vreau să mă culc.
Aoleu, e mobila din "Bolnavul închipuit" ! Stai !
- Nu contează. Hai, Laurent ! - Nu, stai ! E nasol, pe bune !
Ai frecat braţul fotoliului de zid !
- Fir-ar, e fotoliul lui Daniel ! - Vino odată !
- Nu, e nasol. Serios ! - Eşti speriat.
Nu putem sta aici, e vestiarul tehnicienilor.
Vor veni mâine, vor vedea că am furat mobila şi accesoriile
şi că suntem în vestiarul lor.
Nu le-am furat. Le spunem că repetam.
- Ba nu ! Haide ! - Serios acum, e bine aici.
Foarte comod.
Ce avem noi aici ?
Ai picioare frumoase !
Mulţumesc.
Uite, e de pe vremea ta.
Oare reuşesc să-l pornesc ?
Mai lasă-ne şi nouă.
Abia am început-o.
Atenţie la ochi !
Atenţie, urmează fie o criză de plâns, fie una de râs. Suntem pregătiţi.
Mie îmi vine să îmbrăţişez pe toată lumea,
ca să ştiţi.
- Deci ? - Nu e rău.
"... aceste miresme, ora aceasta şi natura."
"Să vorbesc ca într-un bileţel de amor de Voiture !"
"Să lăsăm cerul..."
Ajunge, cred că eşti curat.
Fir-ar !
E scârbos !
"Scârbos" ! Eşti sensibil.
"... o iubire nobilă există,"
"Pe care fiece vorbă iscusită o face tristă !"
La naiba, culcă-te odată ! E bine !
Gata, mă culc.
- Ce scenă e? - A balconului.
Noapte bună, micuţule ! Baftă !
Te-ai spălat pe mâini ?
"Când simţim în noi... Când simţim în noi..."
"... că o iubire nobilă există..."
O iubire ?
Vinul lui Eric e oribil !
"Pe care fiece vorbă iscusită o face tristă !"
Trebuia să aplic tehnica lui Stéphane.
Care ?
Mi-a zis că ia o lingură de ulei
înainte de o beţie. Ar fi trebuit să fac şi eu la fel.
Dacă vomiţi, du-te afară, te rog. Altfel, îmi vine şi mie.
Avem un tânăr frumos la picioarele noastre.
Mai degrabă noi suntem la picioarele lui.
Bunica o să vă lase.
- Mă duc la... - Atenţie !
N-o văzusem.
Nu-l văzusem.
Gata !
"Sper că nu te superi că te-am deranjat."
"Mă frământă ceva, cred că ţi-ai dat seama."
"Nu."
"Nu. M-am gândit doar că vrei să mă vezi."
"Mi s-a părut foarte frumos din partea ta."
"Dar ce este ? S-a întâmplat ceva ?"
"Fotografia este a doamnei de Guermantes ?"
"Da, e mătuşa mea. O cunoşti pe Oriane ?"
"Nu-ţi poţi închipui cât de tare mă distrează că e fotografia ei,"
"pentru că locuim acum în casa ei."
"Nu bănuieşte că te cunosc, nu-i aşa ?"
"Nu ştiu. N-am mai văzut-o de vara trecută. N-am mai venit la Paris"
"de când s-a întors ea."
"Mi s-a spus că mă crede idiot de-a binelea."
"Nu, nu cred asta. Oriane nu este de o inteligenţă sclipitoare,"
"dar nici proastă nu este."
"Să ştii că, în general, nu ţin deloc să strigi în gura mare"
"bunele sentimente pe care le ai pentru mine,"
"pentru că sunt lipsit de amor propriu, dar..."
"... dacă ai putea să-i spui doamnei de Guermantes,"
"chiar exagerând puţin,"
ce gândeşti despre mine mi-ar face plăcere."
"Fireşte, dacă numai atât vrei să-mi ceri nu e greu."
"Ce importanţă are ce crede despre tine ?"
"Robert..."
"... mă mir că tu, care eşti atât de inteligent, nu înţelegi"
"că nu trebuie să discuţi ce le face plăcere prietenilor tăi,"
"ci să treci la fapte."
"Dacă tu mi-ai cere ceva,"
"şi chiar aş ţine mult să-mi ceri ceva,"
"te asigur că eu nu ţi-aş cere explicaţii."
"Eu merg mult mai departe decât dorinţa mea. Nu ţin"
"s-o cunosc pe dna de Guermantes, dar ar fi trebuit, ca să te pun la încercare,"
"să-ţi spun că aş dori să cinez cu ea."
"Ştiu că nu m-ai fi ajutat."
"Nu numai că te-aş fi ajutat. Chiar te voi ajuta."
"Când ?"
"Nu ştiu. Peste trei săptămâni, fără îndoială, când voi veni la Paris."
"Vom vedea. De altfel, ea nu va dori."
"Îţi mulţumesc."
"Nu ai pentru ce."
"Ba nu, nu spune asta, pentru mine e foarte important,"
"pentru că acum văd ce fel de prieten eşti. Nu contează"
"dacă ceea ce îţi cer e important sau nu, neplăcut sau nu,"
"dacă ţin în realitate să capăt ce îţi cer sau te pun la încercare,"
"spui că mă vei ajuta,"
"iar asta arată ce inteligenţă deosebită ai"
"şi ce inimă bună ai."
"Robert !"
"Ştii... doamna despre care tocmai ţi-am vorbit ?"
"Da."
"Înţelegi despre cine e vorba ?"
"Termină ! Mă crezi debil mintal ?"
"Nu vrei să-mi dai fotografia ei ?"
"- Bine. Vrei fotografia ei ? - Da."
"Asta era, de fapt, voiai fotografia ei !"
Când te gândeşti că nu vom juca spectacolul ăsta, fir-ar să fie !
Sunt expert în scos cizme.
- Eşti foarte tare ! - Da.
- Mulţumesc. - Ai văzut ?
- Fiecare, la separeu ! - Da. Altfel, nu e amuzant.
E super ! Aşa, eu sunt în căsuţa mea, iar tu, în a ta.
- Da. - Poftim !
Dar tu o să te trezeşti înaintea mea.
Încetează !
Termină ! Te-ai prostit ?
"În Arles, unde se află Aliscans, Când umbra-i roşie, sub trandafiri,"
"Şi vremea-i bună, Ia seama la delicateţea lucrurilor,"
"Vorbeşte-ncet despre iubire Lângă morminte."
"Am vorbit despre New York şi despre Paris"
"În cântece în care-mi povesteam viaţa."
"Tot ce am spus"
"S-a dus."
"Juliet, mergeai pe malul apei,"
"Cu vânzătoarea de inele de la metrou."
"Tot ce am spus"
"S-a dus."
"Cu timpul, iubirile se destramă,"
"Iarna trece şi cântecul e altul."
"Tot ce am spus"
"S-a dus."
Flo !
- Ce cauţi aici ? - Vă ascult cântând.
- Eşti de mult aici ? - Sunt aici de la început.
- Nu trebuia să te duci acasă ? - Ba da.
- Şi ? - Nu m-am mai dus.
- Pot veni lângă voi ? - Da, vino.
- Mă invitaţi la mica voastră serată ? - Desigur.
Era frumos cântecul.
Îmi aduc patul.
Ai putut să dormi între scaune ?
Da. Era bine.
Dar mă simţeam cam singură.
Pisoiaş !
Nu mai cânţi ?
Nu.
- Ce facem ? Ne... - Nu ştiu. E bine aici.
- Ne lipim ? - Ne lipim.
Noapte bună !
E ca o capcană.
Mereu, acelaşi gust:
al meu, propriul gust.
Am cunoscut actriţe ratate.
M-am întrebat mereu
dacă e inevitabil să devii un monstru,
un personaj... fără să vrei.
În fond, sunt un idealist rănit.
Eu credeam că o să ţină totuşi.
Credeam când era...
Credeam că, atunci când o relaţie e importantă, puternică...
Dacă eşti atent, dacă faci eforturi,
credeam că ţine mai mult.
De fapt, întotdeauna se satură unul după un timp.
După aceea, celălalt se satură că partenerul s-a săturat.
Şi e...
Nu e prea vesel când descoperi că celălalt s-a săturat.
N-ar trebui să vă spun asta, pentru că...
Uită-te la el, e îndrăgostit !
- Şi eu nu sunt îndrăgostit ? - Ba da.
Dar tu eşti tată. Şi nu e la fel.
El nu este încă tată.
Poate că nu voi fi niciodată.
Nu există niciodată.
Voi credeţi că o poveste de dragoste poate dura ?
Îmbătrânim.
E întrebarea cea mare.
Lumea nu e înnebunită să vină Christian.
Eu unul stau tot timpul pe scenă.
Pentru tine e greu.
Nu cred că zice cineva "atunci când e Laurent aici,"
"pentru nişte clipe memorabile,"
"am putea să..."
Trebuie exersat triunghiul dramatic.
E o idee. Stai !
Ia...
- Ai textul la tine ? - Da.
Ia textul !
Să încercăm ceva.
Stai să mă încalţ.
Nu e o idee rea.
Aoleu, ce mă enervează !
Poftim !
E enervant. Nu mai poţi să repeţi aici !
Nu poţi să dormi pe scenă.
- "Îmbrăţişează-mă." - Ce ?
Nu, tu spui "domnule".
Ai început !
Da, scuză-mă.
Scuze, nu te-am atenţionat.
- "Îmbrăţişează-mă." - De-asta am ezitat.
"Hai, îmbrăţişează-mă !"
"Dar, domnule..."
"Brav."
"- Da, dar... - Foarte viteaz. Avea dreptate."
"- Dar cum... - Îmbrăţişează-mă. Îi sunt frate."
"- Cui ? - Ei !"
"- Poftim ? - Roxanei !"
"Cerule mare ! Îi sunteţi frate ?"
"Aproape. Un văr ca un frate."
"- Şi ea v-a spus... - Totul."
"- Îi plac ? - Se prea poate."
"Cât de bucuros sunt, domnule, să vă cunosc !"
"Iată ce se cheamă un sentiment spontan !"
"Scuzaţi-mă..."
"E adevărat, e frumos banditul !"
"- Dacă..." - Vezi ? Asta mă pune pe gânduri.
- Ce anume ? - O spune.
Da, fireşte. Sigur, e clar.
- Înţelegi. - Da, a spus-o deja.
E copleşit de...
I se pare frumos. Recunoaşte că Christian e frumos.
Desigur. Da, imediat.
Faptul de a recunoaşte că un bărbat e frumos şi s-o spună...
- Totuşi, suntem în secolul al XIX-lea. - Da.
E adevărat că el mărturiseşte primul.
- Aşa e. - Da.
"Dacă aţi şti, domnule, cât vă admir..."
"- Dar toate acele nasuri... - Le retrag pe toate !"
"Roxana o scrisoare aşteaptă..."
"... gândesc simplu, ca un militar,"
"Dar înaintea femeilor vorbele-mi dispar."
"Când trec prin faţa lor, au ochi calzi, diferiţi."
"Şi inima nu le e la fel când vă opriţi ?"
"Nu."
"Sunt dintre cei care... ştiu asta... şi tremur."
"Care nu ştiu a vorbi despre iubire."
"Eu, modelat cu grijă mai multă de-aş fi fost,"
"Îmi pare că de asta aş fi vorbit cu rost."
"Să poţi spune lucrurile cu fineţe !"
"Să poţi exprima..."
"Să poţi exprima lucrurile cu fineţe !"
"Un drăguţ muschetar păşind..."
Vezi ? Zice de mai multe ori.
- "Un drăguţ muschetar păşind..." - Da.
"Un drăguţ muschetar păşind cu nobleţe !"
"Roxana e rafinată şi sigur o voi..."
"... decepţiona..."
"De-aş avea, ca să-mi exprim simţirea,"
"un interpret ca tine..."
"Să am eu darul vorbei..."
"Ţi-l dau eu de la mine."
"Tu dă-mi al frumuseţii neînfrânt talisman."
"Să formăm un singur erou, ca de roman !"
"Cum ?"
- De ce râzi ? - Nu... Râd pentru că...
Nu ştiu. Continuă. E foarte bine.
"Cum ?"
"Tu dă-mi al frumuseţii neînfrânt talisman."
"Să formăm un singur erou, ca de roman !"
"Mi-ai propune ?"
- În picioare nu merge. Vino ! - Poftim ?
Vino !
Aşază-te.
"Un drăguţ muschetar păşind cu nobleţe !"
"Roxana e rafinată, sigur o voi decepţiona."
"De-aş avea, ca să-mi exprim simţirea, un interpret ca tine..."
"Să am eu darul vorbei..."
Mă strângi...
- Ce ? - M-ai strâns puţin. Continuă.
Nu mă strânge prea tare, dar e foarte bine.
"Să am eu darul vorbei..."
"- Să am eu darul vorbei... - Ţi-l dau eu de la mine."
"Tu dă-mi al frumuseţii neînfrânt talisman."
"Şi să formăm un singur erou, ca de roman !"
"Cum ?"
"Mi-ai propune ?"
Nu pot din cauza nasului.
O să am nasul, nu pot face asta !
Nu !
Mulţumesc.
Am simţit că eşti gata să explorezi scena.
- Desigur. - Mi-a făcut plăcere.
Şi încă n-am terminat.
Gata, sunt frânt. Noapte bună !
- Da... - Pe mâine !
Noapte bună !
Tată !
Îţi place să mă faci să alerg, nu-i aşa ?
Te-am căutat toată seara.
Ai văzut ? Suntem la Marigny.
Puteam să pun pariu că vii.
Nu ştiu dacă ai urmărit un pic evenimentele, am cam pierdut busola.
Vii ? Vino să mă ajuţi un pic.
Mi-e dor de tine.
Aşadar ?
Ce faci ?
Nimic.
- Îţi exersezi monologul ? - Da. Mă simt bine.
- Vino ! - Unde ? Ce faci ?
- Vino încoace ! - Dar dorm cu Génou.
Ba nu, nu dormi cu Génou ! Vino !
- Vrei să dormim aici ? - Da. Hai !
Bine.
- N-ai luat o pătură ? - Nu, n-avem nevoie de nimic.
Vino !
Pe pieptul gol.
- Cu cine vorbeai ? - Cu nimeni.
Părea să fie totuşi cineva.
16 IULIE 2020 CAFÉ DE LA COMÉDIE
Eram în momentul când epidemia deja începuse,
când afară nu erau oameni.
Tu n-ai circulat pe străduţe, pe marile bulevarde,
dar eu, care mergeam zilnic la serviciu,
traversam un Paris pustiu,
fără oameni. Treceau nişte fantome când şi când.
Însă la spital era lume,
o altă lume decât cea obişnuită,
un soi de...
... de explozie permanentă,
foarte calmă.
Un contrast incredibil. O tăcere profundă, dar, totodată,
în saloane erau sute de pacienţi
care aveau aceeaşi boală,
prin care nu mai trecuserăm
şi prin care sper să nu mai trecem niciodată.
Culoarele lungi, pustii şi tăcute,
pe care treceau uneori asistente şi îngrijitori,
acel du-te-vino din saloane, cu oxigenul,
fiindcă asta era miza...
Noi, costumaţi, protejaţi,
ca să nu luăm boala.
A fost un moment istoric,
un moment istoric, pentru că spitalul s-a organizat în mod incredibil,
pentru că era foarte frumos...
Nu ştiu dacă e un termen potrivit.
Exista frumuseţe în faptul că oamenii se organizau,
colaborau, lucrau unii cu alţii, fără tensiuni,
cel mai adesea.
Sigur, oamenii erau obosiţi, sigur că uneori era complicat,
dar era un efort comun.
În momentul ăla te-am contactat.
Mi-am zis că nu se poate să treacă totul
fără o mărturie, nu se poate ca totul să fie golit de sens,
nu se poate...
... să nu existe mărturii ale lucrurilor care se petreceau chiar atunci.
Eram cuprinşi de aceleaşi sentimente puternice.
De aceea te-am contactat,
fiind toţi sub imperiul aceloraşi sentimente. Şi tu, la fel.
Întrebarea este ce...
De-asta regret foarte tare că n-ai venit
să simţi ce se întâmpla din punct de vedere uman,
să vezi cu un alt ochi decât noi,
pentru că, atunci când intru într-un salon,
şi fac asta zilnic,
pentru mine e banal.
Ai impresia că ceea ce s-a întâmplat,
pentru că au trecut vreo două luni...
Vorbeşti despre perioada asta... Şi îmi amintesc
că ultima oară am vorbit în aprilie.
La începutul lui aprilie.
Ai cumva sentimentul că s-a pierdut ceva ?
Da. Deoarece clipa zboară.
Sigur că privim noi înşine spre trecut,
ne putem rescrie istoria, apoi o vom prelucra,
îi vom adăuga sentimentele de-acum, care nu sunt cele dinainte.
Şi o transformăm în legendă.
Transformăm în legendă sau în istorie
ceva ce nu aparţinea istoriei,
ci momentului prezent.
Suntem cufundaţi în latura urâtă, murdară, a bolii,
dar uneori e neobişnuit de banal, pentru că e meseria noastră
să îngrijim bolnavi.
Dar cum să comunici asta când eşti medic ?
Cred că unii pacienţi vor povesti ce au trăit.
Ar fi fost frumos să existe astfel de mărturii.
Dar, ca să ieşi apoi de-aici, din experienţa asta,
din lucrurile pe care le comunici altora sau pe care le împărtăşeşti,
pentru că asta e, de fapt...
Nu ştiu dacă va reuşi cineva să facă asta.
Anne !
Serge !
- Ce faci ? - Vino !
- Ce bine era ! - Da.
Da, era bine.
Hai să mergem înăuntru !
Încet, stomacul meu... Îmi vine să vomit.
E aproape.
Fir-ar să fie ! N-au strâns deloc.
Îngeraş !
- Eşti bine ? - Da. Sunt obosită.
Ce fac acolo ? Şi de ce sunt...
De ce sunt fotoliile lui Charlus aici ?
Croasanţi la cafea.
- Ce mai faci ? - Bine. Tu ?
Ce bine am dormit !
Unul mai rumenit.
Eu încerc să mai slăbesc.
- Tu eşti la regim, Laurent ? - Nu. Nu sunt.
- Fără regim ! - Nu se vede ?
Poftim !
Dormi ? Vrei un croasant ?
Mersi mult.
Nu vreau să vă deranjez, dar nu mi-ai văzut geanta, Sébastien ?
Nu.
- Atenţie ! - Scuze, Anne.
Stéphane, Laurent, nu mi-aţi văzut geanta ?
- Ce ? - Geanta.
Nu.
Julie ? Nu mi-ai văzut geanta ?
Cum arată ?
Mă întreb dacă am pus-o...
Cine a pus aici masa de ping-pong ?
- Nu ! Distanţare. - Rahat !
Nu ne mai pupăm ! Sunteţi enervanţi.
- Haide ! - Oricum repetăm împreună.
Alo ! Da, eu sunt.
Da...
Da, am văzut.
Am văzut că mă sunaseşi, dar cred că nu mai aveam baterie.
Da. Am repetat mult şi după aceea...
Nu, îmi pare rău, n-am făcut...
Da.
Nu, dar nu e...
... nu e simplu.
Repetăm, dar nu ştim deloc ce va ieşi.
Nu ştim dacă vom juca.
De fapt, repetăm în continuare.
Mai sunt trei zile de repetiţii. Şi asta facem.
Nu ne distrăm deloc ! Repetăm, lucrăm...
Am dormit aici pentru că îmi era mai uşor.
Am petrecut o seară minunată.
Nu !
Nu mi-e ruşine de nimic, detest să-mi fie ruşine.
Ce facem acum ? Poftim ?
Da, sunt de acord, e ridicol.
Te sărut !
La dracu' !
Fir-ar !
- Bună ziua ! - Bună ziua, Dominique !
- Repeţi o tragedie ? - Cum ?
- Repeţi o tragedie ? - Da, una greacă.
Are cineva cheile de la casa de bilete ?
Serge ! Credeam că e Sébastien.
Foarte bine, Sébastien !
Nu, fiindcă m-a urmărit azi-noapte.
- Da, te-a urmărit. - L-am lăsat în sală.
- L-ai lăsat în sală ? - Da.
- Eşti complet dusă ! - Nu trebuie amestecate lucrurile.
Cât e ceasul ?
E nouă. Gilles a adus croasanţi,
pains au chocolat...
- Cafea ? - E şi cafea. Tot ce trebuie.
Chestii pentru tine.
- Auzi ? - Ce e ?
Credeam că nu vrei să te afişezi cu Léolo.
- Da... - Şi ?
Nu voiam să mă afişez cu Léolo. Da...
Iau asta şi mă scol. Dar zi !
Nu... Nu ştiu ce fac,
sunt cam...
Cum ?
Nu ştiu. Pe de-o parte, e grozav.
E un cadou. E minunat.
Voi sunteţi minunaţi !
Mda... Are cu 30 de ani mai puţin decât mine.
- Şi ? Ce contează ? - Ba contează.
Eu socotesc totul şi simt că mă distruge.
E grozav, îmi oferă atâtea.
Mă destabilizează complet. Sunt lucruri
pe care nu voiam să le mai fac,
poveşti pe care le depăşisem, zone unde nu mai voiam să merg.
Şi mă duc cu capul înainte !
Nu mă mai recunosc.
Mi-e frică. Mi-e foarte frică !
- Serge ! - Mi-e foarte frică să nu mă zdrobească.
Nu ştiu.
Nu mi-e teamă că mă va duce de nas,
pentru că nu cred că poate face asta, ci să nu dau prea mult,
să fiu decepţionat şi să fiu distrus chiar şi de chestii mici.
De curând, avea întâlnire cu un amic.
Mi-a zis: "Mă întâlnesc cu un prieten."
Am fost foarte afectat că pierdeam o oră. Terminat.
Totul contează. Înţelegi ?
Am impresia că, de fiecare dată când trăiesc ceva cu...
Tu ce cauţi aici ?
M-aţi trezit. Puteţi continua.
Salut !
Ce faci ? Am vorbit prea tare ?
Oarecum.
Gilles a adus croasanţi şi cafea, dacă vrei.
- Continuă ! - Nu. Vă las.
Vă las ca între poponari.
Ce redusă eşti ! Redusă rău...
- Eşti atât de frumoasă... - Tu eşti frumos. Te ador !
Poftim şi ţie !
Noi doi avem să ne spunem câteva lucruri.
Iar aţi început ! Mi-am găsit ochelarii,
dar nu mi-am găsit geanta.
Mi-am găsit ochelarii, dar nu mi-am găsit geanta.
Elsa !
Nu mi-ai văzut geanta ?
N-am văzut-o.
Joc. Nu !
Mă loveşte rău, jur !
Tu ai păţit aşa ceva ?
Ai trăit asta ?
Nu. Crezi că-mi vinzi mie povestea asta ?
Ce să-ţi vând ?
Povestea asta. Nu, serios !
Înţeleg, Elsei îi poţi povesti ce vrei tu,
dar cu mine nu ţine.
- Ce nu ţine ? - Nu ţine cu mine !
Ce nu ţine ?
Ce-i cu povestea cu tipul ăsta ? Nu crezi
că e o mică diferenţă de vârstă între voi ?
Ba da. Şi ce crezi că se întâmplă ?
Crezi că îi dau bani ? Asta e ?
Am nevoie să plătesc ca să fiu iubit ?
- Sunt prea bătrân ? - Ai spus-o înaintea mea.
Da, am spus-o înaintea ta fiindcă ştiu foarte bine ce gândeşti.
Nu e stilul meu, n-am nevoie de asta.
Eu nu sunt nabab, n-am resursele tale.
Hai, lasă... Asumă-ţi, fă asta !
Ce mama naibii !
- Serios, eşti o jigodie. - De ce ?
Pentru că gândeşti aşa despre mine. Nu e frumos ce spui.
- Crezi că nu pot să-ţi spun şi eu ? - Dar e absolut clar.
E clar. Unde ai văzut un tip ca el interesat...
- ... de un tip ca tine ? - Taci !
Nu e prea cuşer. Înţelegi ?
Când aţi venit amândoi la cină,
nu ştiu... mi s-a părut puţin obraznic.
Mă privea într-un fel anume. Am avut impresia
că, pentru o hârtie de 200, ar fi ieşit ceva.
De-asta mi s-a părut ceva în neregulă.
Sunt prea bătrân, prea ridat ? Sunt prea urât ?
Nu, stai... E scump, e foarte frumuşel.
Şi ? Eu n-am dreptul la un frumuşel care să mă iubească ?
Tu ce faci ca să fii iubit ?
Pe ce mizezi ? Pe mutra ta ?
- Nu... - Pe reputaţia ta ? Pe roluri ?
Tipul ăsta se numeşte Léolo. Şi cred că mă iubeşte.
Cred că mă iubeşte. Şi mai cred că sunt foarte îndrăgostit de el.
Până una-alta, vorbeşti despre bărbatul pe care îl iubesc.
Termină !
Şi tu. Fie ne spunem adevărul, fie nu !
Eu ţi-l spun pe al meu şi ţii cont de el !
- Înţeleg. - Ţii cont de el !
Ne oprim aici.
Hai, încet, ai încredere.
Atenţie, vine !
A doua treaptă, a treia, a patra...
Pentru că ţii atât la omagiul închinat lui Molière,
iar noi, aparent, nu înţelegem nimic din aristocraţia teatrului...
E desuet !
E un pic desuet.
- Îţi propunem un alt omagiu. - Un omagiu adus...
Lui...
Deci ?
Un omagiu, lui Marcel ! Ce drăguţi sunteţi !
"Ceea ce inteligenţa ne redă sub numele de trecut nu este trecutul."
Nu e rău !
Astfel, "egoiştii au mereu ultimul cuvânt".
"Regretul e un amplificator al dorinţei."
"E admirabil la fericirea altora faptul că e credibilă."
"Trăiesc într-un sanctuar, în mijlocul unui spectacol."
Franţa traversează "nişte ani îngrozitori, poate, fatali".
Christophe, "cum să uiţi definitiv un om pe care îl iubeşti dintotdeauna" ?
"Preşul familiei Guermantes e într-o stare deplorabilă."
Şi unu !
Doi !
Trei, patru...
Bravo !
"Eşti invitată la lady Israel ?"
"Slavă Domnului că n-o cunosc."
"Întreab-o pe Marie-Aynard. Ea o cunoaşte. M-am întrebat mereu de ce."
"Am cunoscut-o, într-adevăr, îmi mărturisesc greşeala."
"Dar sunt hotărâtă să n-o mai cunosc."
"Se pare că e una dintre femeile cele mai rele şi nu ascunde asta."
"De altfel, am fost cu toţii prea ospitalieri, prea încrezători."
"Nu voi mai frecventa pe nimeni dintre cei care aparţin acestei naţii."
"În timp ce le închideam uşa în nas unor veri în vârstă din provincie,"
"le-o deschideam evreilor."
"Vedem acum cum ştiu să ne mulţumească."
"Robert este de aceeaşi părere ?"
"Am un fiu adorabil, care debitează, ca un tânăr aiurit ce este,"
"toate nebuniile posibile..."
"Că veni vorba de Robert, l-aţi văzut cumva ?"
Dominique !
Mai are o replică.
- Dominique, trebuie să-ţi spui replica. - Replica mea ?
- Da. - Dar am spus-o !
- Zice că a spus-o deja. - Balbec !
Laurence !
E-n regulă, Yoann !
"Robert, aici ! Nu mi-a scris nici măcar un rând."
"Cred că nu l-am mai văzut de când ne-am întâlnit la Balbec."
"Da. E atât de ocupat, are atâtea de făcut..."
"Ia te uită, când vorbeşti de Saint-Loup..."
Seb !
- Seb ! - Sébastien !
"Ia te uită, când vorbeşti de Saint-Loup..."
"Ce fericire ! Ce surpriză !"
Stai, gesturile-barieră ! Ce mai faci ?
"- Bună ziua, Robert ! Iată cum... - Cum... ce ?"
"- Cum uiţi de mătuşa ta. - Niciodată. Glumeşti !"
"Nu se simte prea bine, e cam obosit."
Aşteaptă măcar să-mi spun replica până la capăt.
"E cam obosit. De altfel, poate s-ar simţi..."
"Poate s-ar simţi mai bine dacă te-ar vedea mai des,"
"căci nu-ţi ascund că-i place mult să te vadă."
- Bună ziua, Madeleine ! - Foarte amabil.
Ce mai faci ?
De fapt, noi nu suntem aici.
"Te zăresc uneori dimineaţa. Plimbările matinale"
"sunt foarte bune pentru sănătate."
"La revedere, soră ! La revedere, nepoate !"
"La revedere, Basin !"
Nu e...
M-am săturat. Ce e ?
Eu am terminat.
Mai ai o replică !
Bun. E vreun scaun cu numele meu ?
"Oriane, ziceai că te duci în vizită la doamna de Saint-Ferréol..."
"Amicul tău nu prea face conversaţie..."
"Eşti drăguţă să-i spui să nu mă aştepte la cină ?"
"O să rămân acasă, din moment ce a venit Robert."
"Chiar o să te rog să-i mai spui să cumpere cineva în trecere..."
"Să cumpere cineva imediat ţigările de foi care îi plac lui Robert."
"Se numesc Corona."
"Corona."
"Cine mai e şi doamna de Saint-Ferréol ?"
"Dragul meu, doar ştii, e sora lui Vermandois."
"Ea ţi-a dat jocul acela de biliard care îţi plăcea atât de mult."
"Cum ? E sora lui Vermandois ? Habar n-aveam."
"Am o familie nemaipomenită !"
"Cunoaşte tot felul de oameni extraordinari, care se numesc"
"mai mult sau mai puţin Saint-Ferréol. Se duce la bal,"
"se plimbă în caleaşcă, duce o existenţă fabuloasă."
"- E minunat. - Putem vorbi cinci minute ?"
"Da. Mamă, mă poţi aştepta acolo ? Mă duc să vorbesc cu amicul meu."
"- Îmi spui asta uitându-te la mine. - Da, scuze."
"Mamă, ai vrea să mă aştepţi acolo ?"
"Mă duc să discut cu amicul meu."
"Voiam să te invit la cină, ca să-ţi mulţumesc"
"că m-ai ajutat s-o întâlnesc pe mătuşa ta."
"- La cină ? Când ? - Nu ştiu."
"Când eşti liber ? Mâine ?"
"Mâine, dacă vrei. Spui că am fost amabil"
"că am făcut asta pentru tine, dar nu e aşa."
"Mătuşa mea îmi spune că o eviţi, că nu-i adresezi niciun cuvânt."
"Se întreabă dacă ai ceva împotriva ei."
"- Cum, dragul meu, pleci ? - Da."
"Pleci într-adevăr ? Să ştii, copilaşul meu, nu e frumos ce faci."
"Tocmai acum, când puteam să te am lângă mine !"
"Îmi pare rău, frumos sau nu, aşa stau lucrurile. La revedere, mamă !"
"Bietul de el... Sunt sigură că l-am necăjit."
"Vedeţi, domnule, mamele sunt foarte egoiste."
Ăsta e caietul ei ?
Da. Era pus într-o parte.
"M-am simţit bucuroasă, flatată, interesată să discut puţin cu dumneata."
"Mulţumesc !"
"Robert ! Robert !"
De ce nu repetaţi ? De ce lăsaţi totul baltă ?
Ce-i asta ? Aţi înnebunit !
- Ţi-am găsit geanta, Anne ! - Haide... Ţi-am găsit caietul.
Ce înseamnă asta ? Nu se poate !
Nu vă puteţi purta aşa ! Eu n-aş scotoci niciodată
prin lucrurile cuiva. Niciodată n-aş...
De ce te ambalezi, Anne ?
Pentru că e odios ! Nu pot să cred
că sunt singura căreia i se pare odios.
Voi aţi umbla prin lucrurile altuia ?
Anne, mai degrabă tu ar trebui să te scuzi.
Ţi-am găsit desenele. Sunt aproape pe fiecare pagină, gol.
Ai putea să-mi ceri permisiunea.
Aici e gol ?
E gol ? Dar aici ?
Bine. Aici e gol ? Dar aici ?
Nu e gol !
Poate că tu te simţi gol !
De două luni te...
- Staţi ! Pot să vorbesc cu ea sau nu ? - Nu te poţi supăra că s-a inspirat.
De două luni o întreb: "Ce faci ?"
"Nimic, nimic. Nu fac nimic !"
Nu mai fi ţâfnoasă, nu te mai ataca încontinuu. Participă !
- Nu sunt ţâfnoasă ! - Fă parte din grup puţin !
Ce-ţi pasă ţie că eu te doresc ?
Nu sunt prima. Exact !
Nu înţeleg de ce te simţi obligat să mă umileşti,
pentru că faci spectacol din asta. Eşti foarte mulţumit că...
... că toată lumea te doreşte.
Termină ! Totul ţi se pare o umilire.
Sigur că mă simt umilită că îţi baţi joc de mine.
Sigur că mă simt umilită !
- Vino, Anne ! - Devine apăsător.
Vino aici !
Tu eşti obtuz !
Nu mai pot eu !
Eşti obtuz, eşti rău !
Cât de răutăcios eşti, Sébastien ! Eşti foarte rău !
Nu se poate una ca asta !
Sébastien, du-te după ea.
Obsesia asta cu răutatea...
Anne !
Priviţi ! E minunat !
E frumos !
Mă întreb dacă e prima oară...
Am venit să mâncăm limbă-de-mare, deci trebuie să mergem la Ritz.
Vă reamintesc că Marcel venea la Ritz
să mănânce limbă-de-mare şi să bea bere.
Însă nu ştiu dacă ne lasă să intrăm.
E normal să primim limbă-de-mare.
Staţi puţin.
Dacă staţi liniştiţi şi aşteptaţi semnalul meu,
poate că am relaţia potrivită.
Ai relaţii ?
Aşteptaţi semnalul meu şi staţi cuminţi.
Bine.
Eleganţă, prestanţă. Nu fiţi ostentativi.
Bine.
Aş vrea să mai pot veni şi după aceea.
Aşteptaţi aici semnalul meu.
- De acord. - Bine.
Ciudat, ai zice că-s fraţii mei
în tablou,
cei trei fraţi ai mei în dulap. Acolo ne băgau
când făceam prostii. Mă rog, pe mine, nu.
Eu am fost mereu băiatul cuminte, politicos.
Mi se spunea "perla".
Câte porcării au făcut !
Eu nu făceam niciuna, ei nu mai conteneau.
Incredibil ! Furau maşini, jefuiau case...
Eu am încercat întotdeauna să fiu diferit,
să fac lucrurile altfel.
Şi totuşi, la şcoală mi se spunea mereu acelaşi lucru:
"O să ajungi ca ei, o să fii la fel."
De când sunt la Paris, la Comedia Franceză,
e la fel.
Toată lumea de aici mi-ar putea aminti că fraţii mei au făcut tâmpenii
şi că eu pot ajunge exact ca ei.
Asta nu se va schimba.
- Te-ai îmbrăcat ? - Da.
Ne mai vedem ?
Cred că nu.
Aha...
Deci ţi-ai pus-o cu un actor, şi gata !
Poate că da.
- Ai prefera să plec acum ? - Nu. Îmi pare rău, dar...
Nu e o perioadă prea bună pentru mine şi nu ştiu să fiu
prea ospitalier. Nu pot fi astfel.
Eşti îngrozitor !
- Eşti îngrozitor. - Ba nu sunt.
Eşti un actor foarte prost. Scuze, dar...
Da, sunt un actor foarte prost.
Nu te cred nici o clipă.
Nu, dar...
Prefer să pleci.
Pot să te strâng în braţe ?
- Vino încoace. - Nu...
Ba da, încă puţin.
Ce mare e !
- O să-ţi citesc doar un fragment. - Nu !
Ba da, unul mic.
Şi tu asculţi.
Eşti gata ?
Sunt puţin strivit.
"Prietenia noastră nu mai are voie să se exprime aici,"
"nu e destul de puternică pentru asta acum."
"Dar trecutul ei îmi induce datoria de a nu te lăsa să comiţi"
"fapte atât de stupide, de rele şi de pline de laşitate"
"fără să încerc să-ţi trezesc conştiinţa"
"şi să te fac, dacă nu să recunoşti, pentru că orgoliul nu-ţi dă voie..."
Aşadar, nu e o scrisoare aleasă la întâmplare ?
"... măcar să simţi." Nu, deloc. Taci, nu ţi-am cerut să comentezi.
- Deci e un text... - Taci !
Termină. Reiau:
"... din moment ce orgoliul nu-ţi dă voie, măcar să simţi,"
"ceea ce e necesar pentru binele tău."
Ai voie să rămâi să dormi aici. Ai voie să rămâi.
"Când mi-ai spus că rămâi la cină, nu e prima..."
Gata. Sunt de acord.
- Am voie ? - Da, ai voie să dormi aici.
- Dar nu stai şi la micul dejun. - Bine, reiau lectura.
Ba nu, eşti academician, nu eşti societar.
Deci ?
E atât de bun...
Atât de bun...
- Are unt destul ? - O plăcere !
- Nu eşti dezamăgită ? - Mai poţi pune un pic de lămâie.
Zgomotul e incredibil.
Nu uita morcoviorii.
Îmi laşi şi mie o bucăţică ?
Miroase a unt.
Lipsesc...
Gillou.
... Dominique, Gilles, Florence, Serge, Loic.
- Ce-ar fi să-i sunăm ? - Şapte.
- Rebecca. - Cu Mickael, opt !
Sébastien.
- Ce părere ai, Yoann ? - Îi sunăm ?
- Îi sunăm. - Îi sunăm şi vor veni.
- Ar fi amuzant să-i sunăm. - Ba nu. Ce să le spunem ?
Le spunem că suntem la Ritz şi să vină şi ei.
- Ba nu. Nu. - De ce ?
Nu sunt sigură că sunt toţi la Paris.
Suntem opt într-un apartament. E deja ruşinos.
- Şi ce ? - Loic e în Portugalia.
Nu ! Terminaţi ! Am avut încredere în voi.
Nu, Laurent, nu e frumos faţă de ei.
N-o să ne îngrămădim.
- Dar e amuzant ! - E ruşinos, suntem deja opt.
Îi suni, Anne ? Pe cine suni ?
Ar fi trebuit să închiriem opt camere.
- Alo, Flo ! - Alo !
Unde sunteţi ?
Suntem la Ritz !
- Nu sunt prea departe. - Vino !
- Vino, ia un taxi ! - Nu !
- Ba da. Termină ! - Bine, vin.
Camera 203.
- Serge ! - Unde sunteţi ?
Suntem la Ritz !
- Suntem la Ritz. - Laurent e supărat.
Nu, dar va trebui să mănânc în altă parte.
- Avem un apartament. - 203.
Şi spui că vii din partea lui Laurent.
Ba nu, încetează, Eric ! Nu, nu !
Vino cu Léolo !
- Oricum sunt cu el. - Eşti cu el acum ?
Să nu vii în şort ! Serge, nu în şort !
Bom dia ! Ce faci, Loic ?
Bine. Voi ce faceţi ?
Nu.
Ar fi trebuit să te sunăm mai înainte, situaţia n-a fost calmă,
dar, din fericire, repetiţiile au mai aşezat lucrurile,
atmosfera s-a mai destins.
Christophe n-a înţeles. Ştie că există comitetul,
dar n-a înţeles de ce decizia trebuia luată cu administratorul.
I s-a explicat.
Nu noi avem pârghiile,
comitetul a acţionat. A fost uimit
că nu are nicio putere de decizie.
Elsa, eu m-am oprit... Mă rog, am aflat
că nu se joacă, am încercat să-i sun pe toţi,
nu-mi răspunde nimeni...
- Îl sun pe Christophe. - Eu, pe Dominique.
- Pe Christophe ? - Îl invităm şi pe Christophe ?
- Da. - Pe Christophe Honoré ?
Christophe, suntem la Ritz !
Vino imediat încoace !
Tu ne-ai învăţat toate aiurelile astea despre Proust !
Da, tocmai mâncăm limbă-de-mare.
Laurent ne-a găsit o cameră.
Am uitat totul, nu suntem supăraţi pe tine. Fără resentimente. Vino !
Ce nasol că nu-s acolo !
Cam nepoliticos, sincer.
Mai avem de lucru. El era deja aici...
Vorbeşti cu Loic ?
Da. Stai că au venit Anne şi Julie !
Salut !
Buenas tardes !
Tudo bem, tudo bem ?
Tudo bem ?
- E şi Julie ? - Da.
Chestia e că...
Nu e deloc simplu să fiu aici, să nu iau parte şi eu
la ce se petrece acolo, între voi.
Mă bucur că ne auzim la telefon, de trei zile sun la unii şi la alţii,
dar nu-mi răspunde nimeni.
Când vorbesc cu voi la telefon, am senzaţia că v-aţi pilit
şi că faceţi mişto de mine. Aşa că nu e simplu.
- Ba nu, deloc. - Deloc ! Nu...
Hai, duceţi-vă să goliţi minibarul !
Şi...
Şi vă iubesc !
Te sărutăm, Loic.
Te sărutăm, Loic !
Poftim, lumea se...
Cine e ?
Au venit să se plângă, e un şef de sală.
Deschid eu.
Au venit vecinii. Facem o gălăgie de nu se poate !
Ba da, sunt vecinii. Eric, nu deschide !
Cine e ?
Flo ! Flo !
- E Flo ? - Salut !
Ce tare că aţi venit !
Linişte !
Se aude totul pe palier !
Ce faci ?
Încetaţi ! Eric, închide uşa !
- Închideţi uşa ! - Super !
Terminaţi ! Nu săriţi pe pat !
Când eşti în cuplu, e foarte simplu să distrugi pe cineva,
ajunge să...
Ajunge să te faci iubit, şi gata.
Şi poţi distruge pe cineva.
De ce vorbeşti despre asta acum ?
Adică poţi să faci pe cineva să te iubească
doar din plăcerea de a-l distruge ?
Nu, eu nu sunt de acord cu asta. Nu e vorba despre asta.
- E mai nuanţat. - Ba nu.
Nu, pentru că ar însemna că eşti un mare manipulator, extrem de sadic.
Da, dar, după ce te-a distrus cineva, ai putea să vrei
să-i distrugi şi tu pe alţii.
Aproape că eşti pregătită pentru suferinţa din dragoste, dacă e să fie.
Fir-ar să fie !
Dar a distruge nu...
A distruge înseamnă a-l anula pe celălalt.
- Când suferi eşti distrus ? - A distruge înseamnă a anula.
Nu înseamnă neapărat asta, dar sigur îl dezarticulezi.
A distruge, a dezarticula... înseamnă că reconstrucţia nu mai e posibilă.
Suferinţa te distruge de fiecare dată ?
Te schimbă, dar te distruge ?
Uneori, nu te schimbi şi reîncepi.
Repeţi aceleaşi tâmpenii de fiecare dată.
Uneori, crezi că ţi-ai schimbat fundamental comportamentul,
dar, de fapt, mult mai târziu îţi dai seama
că ai făcut exact aceleaşi tâmpenii.
Deci e posibil.
Fix aceleaşi gesturi.
După ce ai suferit prea mult, credeţi că poţi să reîncepi să iubeşti sau nu ?
- Bineînţeles. - Sigur.
Da. E un miracol !
- De unde ştiţi voi ? - E vorba doar de orgoliu.
- Ce ştim noi, Léolo ? - Nu neapărat.
Nu ştiu despre ce vorbiţi.
- Despre iubire. - Cum adică despre iubire ?
Despre iubire.
Mie îmi place iubirea.
- E vorba de încredere, nu ? - De încredere ?
Dacă e doar o rană narcisică, se vindecă de la sine,
dar, când eşti cu adevărat distrus,
când cineva ţi-a distrus încrederea de sine, atunci, eşti...
Cum faci ?
- Crezi că nu-ţi mai revii deloc ? - Nu, depinde de firea fiecăruia.
Unii nu-şi mai revin deloc.
Şi nu vor să mai rişte să retrăiască o asemenea suferinţă
şi resping sentimentele de iubire. Sunt sigur de asta.
Adică sunt oameni care nu-şi mai revin deloc,
nu lasă deschisă posibilitatea de a cunoaşte pe cineva...
Exact. Ca să se protejeze,
să se apere de experienţa avută.
Da !
Nu mai vor să-şi asume riscul despre care spuneai, de a fi distrus.
- Sunt mulţi oameni de genul ăsta. - Asta e adevărata distrugere.
Să nu-ţi mai asumi riscul de a fi iubit şi de a fi distrus.
Pot să mă aşez aici ?
Ţi-a fost distrusă capacitatea de a iubi şi de a fi iubit.
- Eşti singur ? - Da.
Nu suntem în stare să iubim pe cineva până la capăt,
nu suntem în stare să sprijinim pe cineva până la capăt.
Pentru că, la un moment dat, evident, e vorba de tine,
de fericirea ta, de plăcerea ta...
N-am fost prea corect cu tine.
Nu ne-am văzut decât o dată.
Dar, dar nu în legătură cu asta, ci cu nişte chestii
pe care i le-am spus lui Serge despre tine.
Ce i-ai zis ?
Să fii în cuplu
presupune să fii în stare să iei în calcul şi momentele când va fi greu.
M-am gândit că un tip ca tine nu poate fi sincer interesat
de un tip ca Serge,
că mi se pare complet aberant.
De fapt, m-am gândit că eşti un uşuratic.
Înţeleg.
Dar îmi pare rău, pentru că...
Dar sunt un uşuratic.
- Nu, nu e adevărat. - Ce prostuţ eşti !
Te dai cu ea seara sau dimineaţa.
Pielea ta se hrăneşte, are nevoie de asta.
Eu nu fac aşa ceva. Nu am niciun ritual de frumuseţe.
Tu eşti tânăr. Eu sunt nevoită s-o fac.
Pun asta bine. O să fie perfect.
Vorbeam cu Serge prin mesaje.
Mi-a plăcut latura asta mai puţin directă.
- Să te cunoşti mai întâi şi apoi... - Mie, deloc.
La tine cum a fost ?
M-am simţit foarte singur,
apoi, când s-a terminat,
când am zis că fiecare poate ieşi cu cine vrea,
eram clar în sevraj şi a trebuit să mă culc cu un tip
întâlnit întâmplător, iar asta m-a...
Îmi fac un gomaj. Pe curând !
Da.
... nu e ceva propriu generaţiei tale.
Când am descoperit viaţa sexuală,
trupul celuilalt era o ameninţare, nu puteam...
- Pentru că exista SIDA ? - Da. Nu puteam...
Nu puteai să ai un contact sexual fără să te gândeşti că, poate...
... o să iei ceva sau că o să-i dai altuia.
A fost o chestie foarte violentă,
iar pe mine perioada de acum m-a aruncat înapoi în timp.
A fost nemaipomenit.
Foarte frumos !
Aţi ascultat ?
Ai fost minunat. Cânţi extraordinar !
Ia-o de la început, cu uşa deschisă, fiindcă n-am auzit totul.
Încetaţi !
- Mai cânţi o dată, Yoann ? - Nu. Am cântat pentru mine.
Mi-ar fi plăcut să mai cânţi o dată.
Gata, haideţi !
Ne luăm lucrurile şi plecăm.
Da, mergem.
- Trebuie să plecăm. - Îl culcăm undeva.
Nu poate să doarmă în noaptea asta aici ?
Bine, haideţi !
Încetişor...
Ce voinic !
- Mi-a văzut cineva geanta ? - Atenţie !
- Unde dormi ? - La Marigny.
- Şi eu. - Mă duc la Marigny.
Zici că e pe patul de moarte.
A fost bine.
Pa, Marcel !
O să dormi bine.
Noapte bună, Marcel !
17 IULIE 2020 MARIGNY, PARIS
Niciun paznic de noapte ?
Nu se poate !
E închis şi acolo, dar am găsit pături.
Am zis că fiecare stă pe banca lui.
- Noapte bună ! - Noapte bună !
- Te pup. - Pe mâine !
- Anne ! - Da ! Nu dormi ?
- Tu dormi ? - Nu. Nu vezi ?
Dacă mă bag în fântână, mă desenezi ?
Pe bune ?
- Da ? - Da.
E "mica bucată de zid galben"...
"Mica bucată de zid galben."
E "mica bucată de zid galben" !
Aţi urmărit GUERMANTES
Traducerea şi adaptarea ANDREEA VARVARICI-PRUNESCU