Downloaded from YTS.MX
NETFLIX UVÁDÍ
Official YIFY movies site: YTS.MX
NATOČENO V LEDNU 2020
V DOBĚ PŘED TÍM VŠÍM
Děkuju.
Díky moc. Díky.
Díky.
Moc děkuju.
Jak vřelé přivítání, děkuji!
To je skoro moc, já…
Jen jsem přišel. To není…
zas tak těžké.
Nebudu se ptát, jestli jste natěšení. Souhlasíte?
Ano? Skvělé.
To není váš úkol, být natěšení.
To je můj úkol.
Když se vás na to umělec zeptá, odpovězte:
„Do toho ti nic není.
Sotva jsme si sedli. Dej nám pokoj.“
Takže dnes večer máte dovoleno nebýt natěšení.
Dobrý večer.
Jo, dobrý večer.
Takže…
Moc rád vás vidím.
Říkám to každý večer na každém vystoupení.
Často se po vystoupení
lidé komiků ptají: „Není to těžké?“
Takže přeháním a říkám ano.
Jednou jsem sledoval dokument o Dárfúru.
Takže myslím, že komik to zas tak těžké nemá.
I když se nesmějete, je to v pohodě.
Radši řeknu špatný vtip než být postřelen.
Teď jste asi o něco míň natěšení než předtím.
Ale to se spraví.
V tomto duchu se má show ponese. Varoval jsem vás.
Rád vidím plné hlediště, nebývá to teď snadné.
Byly tu stávky, teroristické útoky.
Lidi nechtěli nikam chodit, což chápu.
Ani já jsem na svá vystoupení nechodil.
Někteří lidé namítají: „Nemáme strach.“
Já na to říkám: „Já ano.“
Viděl jsem vyděšené lidi v metru.
Vešel chlápek s plnovousem v dželabě a bombru.
Byli jsme trochu nervózní, musím říct.
Lidi fakt viseli na držadlech.
Měli strach. A jeden chlápek se mě dokonce zeptal:
„Není ten člověk podezřelý?“
Všichni jsme trochu paranoidní.
Já jsem naprosto paranoidní.
Jsem tak paranoidní, že chodím s páskem plným výbušnin.
Budu v autobuse a nastoupí sebevražedný atentátník.
A já mu řeknu: „Pardon, není místo.
Příště si zkontrolujte jízdní řád.“
A pokud chce opravdu spáchat sebevraždu, udělám to dřív.
A všechny panny mu přeberu.
Co byste čekali?
Ale vytvořilo to fakt divnou atmosféru.
Jakmile se něco stane, ptáme se, jestli je za tím ISIS.
Jako když začal hořet Notre Dame.
Myslel jsem, že za to můžou teroristi.
Ale ani oni si nebyli jistí.
Určitě u nich někdo sleduje zprávy:
„Zapálili jsme tu katedrálu?“
„Nepracoval někdo od nás na stavbě?“
„Mám se přihlásit k odpovědnosti? Dobře, za to nic nedáme.“
„Je tam stánek s kebabem. Spojí si to s ním.“
ISIS se přihlásila k jatkům ve Vegas.
FBI řekla: „Ne.
Ale dobrý pokus, pánové.“
A oni: „Dobře, zavoláme příště.“
Prostě zkouší štěstí.
Brzy budou moct i za hurikány.
S trochou štěstí poletí ve větru syrský pas.
Divím se, že nezavolali, jak umřel Johnny.
Je to zvláštní čas, protože o Halloweenu
kostýmy zombie už nikoho neděsí.
Ale vidíte dželabu a jste celí na větvi.
Zkusil jsem to. Říkal jsem:
„Sladkost, nebo Alláhu akbar?“
Funguje to skvěle.
Mám tuny bonbónů z vepřové želatiny.
Ale byla učiněna nutná opatření.
V cele Salaha Abdeslama jsou kamery, aby nespáchal sebevraždu.
Myslím, že by to mohla být skvělá reality show.
Po Marseillanech na Mykonosu, proč ne Džihádisté ve Fleury?
Když už natáčíme sociální případy…
Řeknu vám,
kdybych sledoval ty záznamy z kamer já,
řekl bych: „Salahu!“
„To je ten hlas.“
„Kecám, ve čtyři máš návštěvu.“
„To je všechno…
prozatím.“
Jo, je fajn se trochu zasmát.
Piju minerálku s citrónem.
Nijak zvlášť mi nechutná,
ale v trapných momentech si ji můžu zamíchat.
Pomáhá to.
Lidi se mě ptají: „Jsi komik? Jsi vtipný?“
Jsem komik, protože jsem slabý.
Když jste silní a přímí, těm, kdo s vámi nesouhlasí, se postavíte.
Když jste slabí jako já
a lidé s vámi nesouhlasí, prostě řeknete: „To byl vtip!“
To je první krok ke komedianství.
Ale nemůžete se sami označit za komika.
Rozhodne publikum, ne vy.
Možná si na konci vystoupení řeknete:
„To byla hezká přednáška.“
To je možné.
Fakt.
Mým snem vlastně je stát se hvězdou.
Ne pro slávu či peníze, ale pro účast v Setkání v neznámé zemi.
Ten pořad zbožňuju.
Principem je vyslat francouzskou hvězdu ke vzdálenému kmeni
a ukázat, že jsme všichni stejní.
Ne.
Adrianu Karembeu poslali k Masajům.
Já žádnou podobnost neviděl.
Je to pravý opak.
Jeden Masaj se Adriany zeptá: „Jaké máš povolání?“
A ona na to: „Jsem krásná. Lidé mi za to platí.“
A on na to: „Vážně?
Ale kolik máš koz?“
Ne, ti fakt nejsou stejní.
Rozhodně ne.
Ale stejně bych se chtěl zúčastnit a potkat indiány Kečua.
Mluvil bych s náčelníkem kmene mimo kameru a řekl bych mu:
„Povím vám něco zajímavého o své kultuře.
Vidíte ten pořad, co natáčíme?
S tímhle rozpočtem byste uživili vesnici po 20 let.
Ale my to utratíme za jeden večer.
Přelož to, to je důležité.“
„Proč to nepřekládá?“ „Není třeba.“
„Já mluvím francouzsky. Je to podvod.
Nejsem z Kečuy. Řeknu ti to, když už jsme mimo kameru.
Našli mě na Barbès.
Nabídli mi 50 eur, abych předstíral, že jsem místní.
Myslel jsem, že to bude rychlý jako postavit stan.
Ale jde to dobře.“
Svět je krutý.
To víme, ale horší je vědět, že k tomu všichni přispíváme.
Trochu.
Tu hodinu, co tu strávíme,
jsme mohli dělat dobrovolníky.
Ale to je nuda.
Bez obav. Zůstaňte, když už tu jste.
Zůstaňte, já vás nesoudím.
I když tady vnímám jakousi vinu.
Cítíte se jako vegan, který si kousnul hamburgeru.
Cítíte se vinní, ale taky si to docela užíváte.
„Když už to tu je, tak to sním.“
Já se taky cítím vinný.
Ale mám skvělé řešení. Sociální sítě.
Jakmile vidím něco šokujícího,
napíšu: „Je suis ‚něco‘.“
A moje svědomí je čisté.
Je to velmi praktické.
Začalo to s „Já jsem Charlie“, „Já jsem Brusel“,
nebo „Já jsem doma“.
V klidu na kanapi.
Aktivita na sociálních sítích je zvláštní.
Podle mě stěžovat si na Facebooku
je jako troubit v dopravní zácpě.
Všechny otravujete
a nic se tím nezmění.
Nejhorší, co můžete udělat, je tyhle posty lajkovat.
Jste jakoby ve vedlejším autě
a pokyvujete na toho chlapa, co troubí.
„Je to vážně věčnost.“
Angažovat se na sociálních sítích je šílené.
Lidi byli v šoku, když viděli, jak americký zubař zabil lva.
Ten chlap zaplatil 50 000 dolarů, aby mohl zabít lva v Zimbabwe.
Lidi byli pohoršení.
Ale naučilo nás to dvě věci.
Za prvé, zubaři vydělávají balík.
Za druhé, víme, kde je Zimbabwe.
Novinář se tam ptal: „Tak vám někdo zabil lva?“
A odpověděli mu: „Jo, je to fakt smutné.
Ale aspoň se o Zimbabwe mluví. Žije se tu těžko.“
„O tom lvu, prosím.“
Ale všem je jedno, když umře kráva.
Řekli byste: „Lev je mnohem vzácnější.“
Což mu dává cenu.
To je princip vzácnosti.
To je pravda. Vzácnější znamená hodnotnější.
Například, jak ty se jmenuješ?
Bertrand. Jsi hezký, ale zrzaví muži jsou mnohem cennější.
Je mi líto.
Když americký zubař zabije tebe, na sociálních sítích se to neobjeví.
Neřekneme: „Je suis Bertrand.“
Nejsi dost vzácný.
Ale stejně pozor na zubaře.
Kdyby do Evropy mířilo víc zrzavých a míň hnědých uprchlíků…
To bylo těsně.
Škoda.
Soudíme druhé podle vzhledu.
Takže navrhuji, abychom všichni nosili burky.
Muži, ženy, Bertrand. Všichni v burkách. Nebudeme soudit lidi podle vzhledu.
Má to ale jistou nevýhodu. A sice, jak lidi v Saudské Arábii
najdou svou ženu,
když všechny nosí burky?
Mají charakteristické volání jako tučňáci?
„Tady jsi!“
„Pospěš si, Louis Vuitton bude zavírat.“
Možná vás to překvapí, ale v některých zemích
jsou Arabové bohatí.
Jasně.
Varuju vás,
protože si kupují Francii zpátky.
Magrebani vám budou ještě chybět.
Uvidíme, kdo se bude tlačit na sociálce.
Arabové, sociální příspěvky, už vidím, co jste za publikum.
Další problém s burkami je, když máte tři ženy.
Jdete domů, jste naprostý macho: „Uvař něco, mám hlad.“
„Sklapni, tlusťochu.“
„Tos byla ty, Fatimo? Ne?
Džamila? Ne?
Nebo ty, Mohammede?“
Jistě, to mají i tam.
Toleruje se, pokud jste třetinový gay.
Jeden ze tří, to jde, ne?
To je míň než osm.
Vidím, že někteří mají problémy s matikou.
„Matika? Já se to neučil.“
Burka je opakující se téma.
Dnes málokdy slyšíme o muslimech něco pozitivního.
Když řeknete muslimovi, ať ohodnotí tuhle dobu, řekne:
„Jedna hvězdička.“
Vím, že je to špatná doba, protože až někdo napadne Francii
a řekne: „Dejte nám vaše muslimy,“
někteří odpoví: „S radostí.“
To je fakt.
Už jsme taková období měli.
Proto by se muslimové měli přátelit s Židy.
Aby jim poradili.
Nedělám si srandu.
Někdo řekne třeba: „Mám divné tušení. Co bys dělal?“
„Tak za prvé…
drž se dál od vlaků
a odmítej sprchy.“
Jasně.
Někteří tleskali trochu váhavě.
„Co uděláme?“
Možná máte ten vtip za šokující.
Něco vám řeknu.
Teprve jsem začal.
Takže jestli vás tohle šokovalo, radši odejděte.
A podejte žalobu. Tím zahájíte mou kariéru.
Pro muslimy je těžká doba, když sílí extrémní pravice.
Volí někdo z vás extrémní pravici?
Jasně, nikdy nejsou vidět.
Jedenáct miliónů voličů v prezidentských volbách,
a já nikdy nikoho nepotkal.
Když se někoho zeptám, jestli volil extrémní pravici, řekne „Ani ne.“
Vážně.
Vždycky mě ty výsledky překvapí.
Každých pět let jdou k volbám.
„Tohle je náš domov!“
Pak zalezou zpátky do slují.
A sledují CNews.
Extrémní pravice změnila jméno. Není to FN, ale RN.
Národní sdružení, neplést s rodičovským.
Lidi si to pletou. To mě znepokojuje.
Měnit si jméno znamená stydět se za svou minulost.
Uděláte to, aby se zapomnělo na vaši katastrofální minulost.
To by mohl zkusit Tariq Ramadan.
„Znásilnils ji?“ „Já jsem Jean-Luc a jsem buddhista.“
To je zajímavé, protože 80 % voličů extrémní pravice
je pro trest smrti.
Lidé často říkají: „Představ si, kdyby někdo zabil tvou dceru.“
„Chtěl bys zabít toho, kdo ji zabil.“
A já si říkám: „Možná ne.
Možná byla moje dcera monstrum.“
Vemte si například Jeana-Marie Le Pena.
Ne, počkat…
Nechci ho soudit,
ale jeho dcera ho vyhnala z jeho vlastní strany.
On tu stranu vybudoval a ona ho vyhodila.
To je dost otrava.
Přijdete domů a vaše dcera mezitím vyměnila zámky.
Otrava.
Chtěli srazit imigraci z 200 000 na 10 000
upřednostněním nadaných lidí.
Výborný nápad.
To ale taky znamená organizovat Imigranti mají talent.
Jasně.
Na hranici se budou ptát: „Co jsi dokázal?
Uplaval jsi 500 kilometrů? Nezájem.
Obávám se, že to nestačí.
Možná kdybys při tom žongloval.
Zkus to jinak. A líp!“
Podle někoho je její strana míň rasistická než dřív.
O tom dost pochybuju.
Myslím, že to ostatní strany se jim přizpůsobily.
Některé se odvázaly.
Podívejte se na Castanera.
Vysvětlil nám, jak vypátrat radikální muslimy.
„Pozor na plnovousy.“
Díky, Castanere.
Děláme pokroky.
Díky němu jsem velmi opatrný.
Když jsem šel na alžírský konzulát,
byla tam fronta mužů s plnovousy a já se jich ptal:
„Jste radikální?“
A jeden říká: „Ne, čekáme už sedm měsíců.“
Stejně jsem je udal, pro jistotu.
Slyšel jsem, jak někdo řekl: „Ať žije Alžírsko!“
Až do konce.
K tobě se ještě dostaneme.
Robert Ménard se taky odvázal.
Pokud nevíte, kdo to je, tak si to najděte.
Zvlášť ten, co řekl: „Ať žije Alžírsko.“
Protože on tě zná.
Abych vám to objasnil, je to starosta Béziers.
Představte si Marine Le Pen,
tak za ní zahněte doprava.
A hned před Třetí říší je Robert Ménard.
Čeká na velkou příležitost.
Nechává si narůst knírek.
Prohlásil, že 65 % dětí v Béziers jsou muslimové.
Lidé byli v šoku.
Spočítali děti podle náboženství.
„S tím jsme přestali v roce 1944.“
Ale to není to, co mě šokuje.
Pokud je tu 65 % muslimských dětí, znamená to, že jsou většina,
takže kdo volil Roberta Ménarda?
Jasně.
Musí to být zrádci.
Někteří muslimové objevili radosti kolaborace.
Ménard vyvěšoval plakáty o uprchlících.
„Přicházejí do centra města.“
Spletl si to s The Walking Dead.
Podle něj uprchlíci chodí takhle…
Když vás kousnou, stane se z vás Syřan.
Pak vám seberou doklady a zlepšíte se v plavání.
Chtěl bych Ménardovi říct: „Nebojte, nekousnou vás.
Nejste halal.“
Patrick Devedjian se taky odvázal.
Bývalý ministr a poslanec.
Řekl: „Němci nám vzali naše Židy a vyměnili je za Araby.“
Promiňte, Patricku?
To řekl na tiskové konferenci.
Představte si toho chudáka manažera komunikace vede něj.
„To nebylo v plánu.“
Rozesmálo mě to.
„Němci nám vzali naše Židy.“
Naše Židy?
Patrick Devedjian vlastní nějaké Židy?
Přijde domů a říká: „Kde je dálkové ovládání? Moji Židé!
Sledovali jste televizi? Neříkejte, že je šábes.“
Němci k němu zřejmě přišli a vzali mu jeho Židy.
To se nedělá.
Nemůžete takhle brát lidem Židy.
Takže Patrick nebyl rád.
„Vzali mi Židy, to se mi nehodí.
Trvalo dlouho, než jsem si je sehnal.
Každému jeho vlastní Židy.“
Jemu na jeho Židech záleží.
Řekl Němcům: „Vraťte mi moje Židy!“
A Němci řekli: „No…
Máme ještě nějaké Židy?
To jsem si myslel. Dobře, dejte mu místo nich Araby.
Klid, nepozná rozdíl.
Obojí mluví rukama a jsou obřezaní.“
Patrick se vrátil domů šťastný, že má zpátky své Židy.
A říká: „Kde je ovládání?
Kde mám televizi?“
Dobré klišé vždy pomůže se uvolnit.
Stmeluje to publikum: „Teď je to vtipné.“
Viním politiky, ale rasismus je všude.
Viděl jsem v televizi varování před únoscem:
„Podezřelý je černé rasy.“
„Černé rasy.“
A co dál? „Když ho uvidíte, nezasahujte,
zavolejte 635 a řekněte ‚Ku Klux“?
„Odtud si to převezmeme.“
Rapeři mohou být také rasističtí.
Zpívají třeba: „Všem mým negrům.“
Znají vůbec původ toho slova?
S nárůstem extrémní pravice přichází i nárůst pravicových raperů.
Řeknou: „Tohle věnuji svým otrokářům.
Jasně, trojúhelníkový obchod, brácho.
Budeme bojovat. Bordeaux, Benin, Louisiana.
Zaplať mi bavlnu.“
Viděl jsem vás tancovat.
„Bordeaux, Benin, Louisiana.“ Dobrá písnička, ne?
Pravda je, že všichni v sobě mámě rasistu,
který čeká na pravou chvíli, aby se vynořil.
Já jsem trochu rasista.
Štvou mě bílí lidé, co věří, že zachrání Afriku.
Ti lidi s obrovskými dredy v harémovkách.
Ti, co vás poučují, protože vykopali studnu v Togu.
Poznáte, že nikdy neviděl krumpáč,
ale před dvěma týdny začal hrát na djembe.
A křičí: „Babylon, Babylon.“
Než začnete zachraňovat Afriku, zachraňte svůj smysl pro rytmus.
Chodí bos.
A říká: „Chci cítit přírodu. Tohle je příroda, čéče.“
Běž bos na nádraží.
„Chytneš akorát AIDS, brácho.“
„To ti připomene Afriku.“
Taky je to můj oblíbený vtip.
Všichni jsme trochu rasisti. Dokážu to.
Představte si, že objevujete francouzskou vesnici.
Nějaký zapadákov, třeba Cantal.
Je tu někdo z Cantalu?
- Jasně! - To je v Essonne!
Počkat, slyšel jsem dvě věci.
- Za prvé, je tu někdo z Cantalu? - Jo!
Dva?
Neuvěřitelné.
Dva lidi z Cantalu na vystoupení. Vyfoťte si je, než odejdete.
Tak vítejte…
Vítejte ve městě.
Doufám, že nebylo moc obtížné se sem dostat.
Žádné problémy s dostavníky?
Nejsou kočí ve stávce?
Odkud jste v Cantalu?
- Aurillac. - Aurillac, aha.
To je město. Kolik obyvatel?
Nevíte.
Nemají tam sčítání lidu.
Ještě to místo nenašli.
Ale vítejte na představení.
Postarejte se o ty lidi z Cantalu.
Moderní svět může být někdy příliš zahlcující.
Když někdo z Cantalu přijde do Puy du Fou, jsou zmatení.
Katapulty? Olala!
Ne.
Slyšel jsem, jak někdo říkal: „To je v Essonne.“
Kdybyste to náhodou nepochopili,
jednou jsem natočil video
a dělal jsem vtipy o 77. departementu a lese v Sénart.
Tenhle les je mezi dvěma departementy, 77. a 91., což je Essonne.
Někdo vzadu zakřičel: „To je v Essonne!“
Sociální outsider vzadu v sále.
Dal jsem to video na internet a improvizuju tam.
A teď pravidelně slýchám lidi křičet: „To je v Essonne.“
Což mi pomáhá poznat sociální outsidery v každém sále.
Měl bych zmínit, že bez svých outsiderů se nehnu ani na krok.
Jsme tým. Tým sociálních outsiderů.
Máme znamení. Tohle.
„To je v Essonne.“ Takhle.
Tým sociálních outsiderů. Přítomen.
Takže dost informací. Ale jsou tady lidé z Cantalu.
Celkem dva.
To by mě zajímalo, kdo zůstal v Cantalu.
Vraťte se a zkontrolujte to.
Třeba nás zrovna napadlo Rusko a my o tom ani nevíme.
To je nebezpečné.
Tak si představte, že jste v téhle vesnici. Vraťme se tam.
Jste ve vesnici trochu menší než Aurillac.
Je to malé město, malá vesnice,
víska, osada.
Asi 20 lidí.
Procházíte se, slunce svítí.
Je to krásný region.
Jste na prázdninách, všechno je skvělé.
A najednou uvidíte černocha.
Každý bez výjimky si pomyslí:
„Co ten tady dělá?“
„Čekal jsem, že uvidím sviště, ale tohle…“
Víte, že je daleko od domova.
I když jsi taky černý, víš, co tady děláš.
Ale on…
Co on tady dělá?
Tihle dva černí lidé se navzájem uvidí.
A pomyslí si: „Nepozdravím ho jen proto, že…“
„Ahoj.“
Jsou tu nějací bílí?
Bílí na tohle nereagují.
Když se zeptáte bělocha, jestli je hrdý na to, že je bílý,
řekne: „Ani ne.“
Genocida, otroctví, Morano.
Jsme zticha.
„Chtěl bys být radši černý?“
„To ani ne.“
„Nejsem hrdý, ale nejsem ani idiot.“
Zeptáte-li se černého, jestli je hrdý: „Jistě, že jsem. Černá síla, čéče.“
- „A byl bys radši bílý?“ - „No jistě.“
„Co bys v tom případě dělal?“
„Dal bych si fotku do životopisu.
A pak bych podal oznámení na policii.
Jen abych viděl, jaké to je mluvit s policií,
aniž by po mně střílela.“
Xenofobie je všude.
Společná celému lidstvu.
Natolik, že řeší některé problémy.
Například.
Izrael a Palestina.
Bojují už 70 let.
„Dej mi moje území.“ „Ne, ty dej mně moje území.“
Kdybychom jim řekli: „Vyřešte si to, nebo vám pošleme Romy,“
řekli by: „Není problém.
Jen jsme se škádlili.
Jasně? Jen se kočkujeme.
Zbožňuju tvou střelbu.
A ta tvoje práce s nožem.“
Trochu mě unavuje mluvit o téhle válce.
Když vás baví války, je jich mnohem víc.
Třeba teď to pěkně rozjeli v Jemenu.
Ale musíte milovat válku.
Jinak tam nechoďte.
Průvodce po Jemenu má jen jednu stránku, kde se píše: „Ne.“
A drobným písmem: „Zajímavost: francouzské zbraně.“
Izraelsko-palestinským konfliktem jsme posedlí,
protože je to geopolitický nekonečný seriál.
Je tam moře drobných zvratů.
Nedávno Trump říkal:
„Myslím, že Jeruzalém je hlavní město Izraele.“
Skvělé.
Tenhle konflikt trvá už 70 let
a čekali jen na tebe.
Potřebovali jsme jen Donalda.
Je o geopolitice dobře informován.
Jsem v šoku, že ho lidi pořád ještě poslouchají.
Trump v OSN je jako ten strejda na rodinném setkání.
Ten typ: „Ano, jistě.“
„Neprovokuj ho.
Házíš po něm řízečky.“
„Jemu se to líbí, je šťastný.
Je šťastný.
Klidně bez rukou.“
Po střelbě na Floridě navrhl ozbrojení učitelů.
Ozbrojení učitelé?
Co budou dělat? „Dnes… Corentin.
Slyšel jsem, jak jsi nabíjel kalašnikov.
Polož ho, nebo tě budu muset zastřelit.
Prošvihneš zkoušky.
Varuju tě, neprojdeš.“
„Kosinus…“
Výsledkem je, že se na ten konflikt zaměřujeme.
Někteří lidé věří, že to je zdroj neštěstí světa.
Jako můj kamarád, který říká: „Izrael je příčinou tvých problémů.“
Je Alžířan. Tak jsem ho chtěl pozvbudit.
„Tenhle konflikt má na svědomí 50 000 mrtvých.
V Alžírsku bylo během deseti let 200 000 mrtvých.“
On na to: „To je pravda, jsme vážně dobří.“
Jasně.
Je tak hrdý. Nedá se s ním mluvit. Stejně jako s vámi.
Pořád vytahuje vlajku.
Někteří Alžířané jsou takoví. Jako Bretonci.
Na každém protestu vidíte vlajku Bretaně.
Pokud Alžírsko vyhraje Světový pohár, uvidíte vlajky Bretaně.
Budou řvát: „Raz, dva, tři, ať žije kouign-amann!
Raz, dva, tři…“
Mimochodem, kouign-amann je z másla a cukru,
takže to je alžírské pečivo.
Pořád hledáme historické souvislosti, ale…
Jsou jisté náznaky.
Když Araby zastavili v Poitiers, Alžířané ho obešli
a zamířili do Finistère.
Jeden filosof řekl: „Rasismus je pro lidstvo typický.“
Héraktétos, řecký filosof.
Mluvím o antickém Řecku.
Protože dnes řečtí filosofové…
Pracují v McDonaldu.
Musí platit účty.
Héraktétos vám možná není povědomý.
Bez starosti, to proto, že jsem si ho vymyslel.
Vymyslel jsem si toho filosofa, abych vypadal důvěryhodněji.
Když citujete tak zvaného filosofa, nikdo se neodváží nesouhlasit.
Budete znít jako učenec.
Můžete citovat i Montaigne. Málokdo četl celé jeho dílo.
Můžete říct, že Montaigne řekl: „Drž hubu.“
Mimochodem, musel to někdy v životě říct.
A protože to je Montaigne, tak držíte hubu.
Jiná užitečná technika
je začít větu: „Podle jedné studie“
a přidat procenta.
Tím končí jakákoli diskuse.
„Podle jedné studie…“ Nádhera.
Některé studie jsou podivné.
Podle jedné studie 5 % Francouzů jsou gayové.
Volají snad lidem a ptají se: „Dobrý den, nejste gay?“
„Kdo je to? Hanouna?“
Jiná technika, jak znít důvěryhodně, je říkat „pokud“ a „tudíž“.
Spojovací výrazy znamenají, že za tím, co říkáte, něco je.
Jedna feministka řekla: „Pokud byla jedna ze dvou žen obtěžována,
jeden ze dvou mužů je násilník.“
Počkat, cože?
Zní to logicky, ale ten závěr je divný, ne?
Jeden ze dvou mužů, to je moc.
Například já nejsem stalker, tudíž Bertrand…
Pardon.
To je základní matematika. Jeden ze dvou.
Zajímají mě tyhle rétorické techniky,
protože se používají v politice.
Chtěl bych se dostat do politiky, ale byl bych diktátorem.
Nerad diskutuji.
Politické debaty… To není pro mě.
A debata s Mélenchonem? Ani náhodou.
Nikdy, ten chlap je…
Cokoli chceš, hlavně přestaň ječet.
Šeptej.
Anebo ještě líp, napiš mi e-mail.
Zavedl bych to jako zákon.
Byl bych diktátorem extrémního středu.
Nechci diskutovat.
Takže bych dovolil gayům svatby,
ale jen lesbám.
Běžte pryč. Nechte mě být!
Dal bych do pořádku papíry imigrantů a poslal je zpátky domů.
Pro jednou bychom měli francouzské vystěhovalce v zahraničí.
Taky bych umožnil svobodu vyjadřování.
Lidi by mohli říkat, co chtějí, i o mně, pokud je to relevantní.
Dortíčkové obrázky na Instagramu.
Vězení.
Bez soudu, rovnou do vězení.
Stejně je to všem jedno.
Selfie s kachním výrazem.
Usekl bych vám ruku
rezavou mačetou. Chápete?
Nesnáším selfies. To je vážný problém.
Existují dokonce tyče na selfie, abyste se líp vyfotili.
Jste opravdu tak osamělí?
Nemůžete někoho požádat, aby to pro vás udělal?
Jste na dovolené se svou tyčkou.
„Nesnáším kontakt s lidmi, jsou odporní.“
Ano, to je fakt problém.
Lidi umírají kvůli selfie.
Lidi umírají kvůli selfie?
Tím líp!
Jen je nechte!
To je uskutečnění mýtu o Narcisovi.
Byli jsme varováni.
Jeden si udělal selfie se svou zbraní.
Zmáčkl špatné tlačítko.
Smutné. Je mi ho líto.
Ale na pohřbu si nemůžete pomoct a říkáte si: „Ale stejně…“
„Byl to trochu blbec, ne?“
Co máme vytesat na hrob?
Náš milovaný idiot?“
Konečně, kdybych byl diktátorem, donutil bych reklamy mluvit pravdu.
Naštěstí to reklamy vždycky nedělají, protože by život byl strašný.
„Zlato, dnes bych si dal jídlo, co smrdí jako z kantýny.
Pojďme k Flunchovi!“
„Dali jsme pesticidy na pole s GMO a vznikl Chocapic!
Má hodně glyfosátu.“
„Kluku, pojď sem.
Pěkně pracuj, nebo nedostaneš plat
a nenakrmíš rodinu. Takže moje rada je…
Just do it.“
Jasně, trochu tvrdé.
Ten poslední byl trochu tvrdý.
O dětech, co v Bangladéši pracují 14 hodin denně.
Když o tom přemýšlíte, je to děs.
Ale jinak v pohodě.
Když o tom nepřemýšlíte, neděsí vás to.
Když sledujete televizi:
„Pracují 14 hodin denně. To je nehorázné.
Jsou to jen děti.
Dobře, je čas jít spát.“
A jdete si lehnout do bavlněných prostěradel, co jste koupili se slevou.
„Vyrobeno ve Vietnamu.“ Nevadí.
Správně? O tom se nezmínili.
Mám techniku.
„Je suis Vietnam.“ A je to!
Je to praktické.
Někdy mi lidé říkají:
„Haroune, jsi krutý. Myslíš, že je to tak snadné?“
A já říkám: „Ne, nemyslím, že…“
A doufám, že zapomenou otázku.
Správně, na to hraju.
Piju, aby ostatní zapomněli.
Byla by to skvělá chvíle na reklamy, ne?
Někdy změním téma.
Divadlo Eduarda VII. je krásné. Ano.
Jsem vděčný, že v něm můžu vystupovat.
Ne pět, ne šest, sedmkrát.
Taky se mu říká divadlo Eduarda VII. Sachy Guitryho.
Přidali jsme Sachu Guitryho,
protože jeho hry se tu často hrály.
Sacha Guitry je autor 20. století.
Za život napsal 124 her.
Sto dvacet čtyři. To je hodně.
Příliš. Kdo za svou kariéru potřebuje napsat 124 her?
To je pravda. Dneska si uděláte selfie s ošklivou kočkou a bum, je z toho virál.
Bum! Kariéra začíná.
Sto dvacet čtyři her, to je ale lůzr.
Mnoho lidí popisuje Sachu Guitryho jako moderního autora.
Ne, nezůstal moderní. Jen společnost se nerozvinula.
Nikam jsme se neposunuli. Evoluce skončila.
Teorie evoluce fungovala jistou dobu.
A teď jsme v pomalém regresu.
Jen se podívejte na dopravu během stávek. Je konec.
Viděli jste ty zablokované křižovatky?
Rozsvítí se zelená. Před řidičem je jen metr,
ale on si řekne: „Jedu.“
A tak jede, zablokuje řidiče nalevo,
který zablokuje řidiče… A všichni stojí.
A potom všichni říkáme: „Trčíme tady!“
No tak!
Ne, vážně je konec.
Neandrtálec přežil dobu ledovou.
A my umíráme na křižovatce na dehydrataci,
jak jeden na druhého křičíme: „Pohni, kreténe!“
Snad nebude v Paříži žádná přírodní katastrofa.
Protože všichni umřeme. „Evakuujte Paříž.“ „Nemůžeme.“
„Nehýbe se. Co uděláme teď?“
Jsme ztraceni. Je konec.
Musíme čelit pravdě. Je to jen…
Takže Sacha Guitry není zas tak moderní. Lituju.
Sto dvacet čtyři hry? Já napsal čtyři show.
Zbývá mi ještě napsat 120. To je nechutný, ten chlap.
Často si kladu otázky o světě,
ale nikdy nenacházím odpověď.
Je těžké pochopit svět.
Mám mnoho nezodpovězených otázek.
Například, někteří lidé si nechávají tetovat čínské symboly.
Myslí si snad, že to znovu přijde do módy?
A vědí, co jejich tetování znamená?
„Síla, čest a odvaha.“
Ani náhodou!
Často si představuju čínského tatéra, jak říká:
„Pardon, moment. Haló? Ano, pracuju.
Půjdu nakoupit. Co potřebuješ?
Počkej, napíšu si to. Vteřinku.
Jsem jedno ucho. Okurku…
„Sílu, čest, okurku. Prostředek na nádobí.“
Jiná otázka. Potkal jsem slepce, který si četl v Braillově písmu.
Snažil se vysvětlit, jak to funguje, ale je těžké to pochopit.
Ptal jsem se: „Můžeme v Braillově písmu napsat: ‚Nesahat‘?“
A pokud ano, musíme potom dodat: „Pozdě“?
Náboženství taky vyvolává mnoho otázek.
Náboženství je často proti homosexualitě. Nechápu proč.
Deset přikázání říká: „Nebudeš dychtit po ženě svého bližního.“
Ale nic vám nebrání dychtit po vašem bližním.
Příště musíte dodat: „Ani po bližním, chytráku.“
Neuvěřitelné.
Musíte být přesní.
Potkal jsem na ulici svědka Jehovova.
Říkal, že Ježíš se znovu zjeví.
Já na to: „Fajn, ale až se vrátí,
jak bude chodit po vodě s dírama v nohou?“
Jasně.
Tak ho varujte, než se o to pokusí.
„Zapomeň na to, Ježíši.“
„Žádný strach, milujte se…“
Ale ne.
Představte si vidět Ježíše v takové situaci. Trapné.
Doufejme, že je poblíž Mojžíš:
„Nazdar Mojžíši. Dělej svou práci.“
„Jistě, ztrácíme ho.“
„Ne, nemůže plavat. Má díry i v rukou.“
Viděl jsem na internetu video Američana,
co nemá ruce ani nohy.
Je to motivační mluvčí. Říká: „Jsem vděčný.“
„Jsem vděčný, že žiju.“ Je to dojemné.
V jednu chvíli říká: „Jsem vděčný.
Každý den děkuji Bohu za to, co mi dal.“
Nedá mi to a představuju si sebe jako Boha.
Řekl bych mu: „Brácho,
nemáš zač.
A jestli ve mě nevěříš, nevadí.
Stejně půjdeš do nebe, ať uděláš cokoli.
Můžeš spáchat jakékoli hříchy. Můžeš i někoho zabít.
Ne, žertuju. To nemůžeš.
Musel bys ho rozžvýkat. To by bylo divný.
Nemůžeš lidi žvýkat, to jim vadí. Přestaň.
Ne, nedělej to.
Jsem zlý Bůh. Ale abys mi odpustil,
udělám z tebe nového Ježíše.
Ale tentokrát nebude snadné tě ukřižovat.“
„Jak ho jenom ukřižovat?“
Mám rád ten moment vystoupení, když vidím lidi dělat…
A máte pravdu.
Mluvme o něčem lehčím.
Měli jsme tu znesvěcení židovských hrobek.
Jak to někoho napadne?
Copak nemá strach, že ho bude mrtvý pronásledovat?
I když jste nevěřící, viděli jste filmy.
Já bych to nedělal.
Já bych na hřbitov v noci nešel.
Je to děsivé. A taky by mě zajímalo, jak vypadá židovský duch.
Židovského ducha nikdy ve filmech neuvidíte. A že je jich plno.
Možná každou noc o půlnoci letící jarmulka
sleduje chlapa, který znesvětil hrob.
Aby ho dohonila, pomstila se, nafackovala mu.
Celou noc dělá…
„Víš, kolik stojí náhrobek?“
Už jsem to říkal. Klišé vždy pomůže se uvolnit.
Ale zajímalo by mě, jak duchové vypadají.
Co třeba duch ženy v burce?
Přidá si další prostěradlo na to první?
To není úplně zřejmé.
Možná, když umře, duch řekne: „Už jsem oblečená, to se hodí!“
Mám poslední otázku.
Lední medvědi zřejmě vyhynou.
A co?
Jsme smutní jen proto, že se díváme na ty záběry.
Jsou fakt roztomilí a chodí po ledě.
Žížaly taky mizí, a nám je to fuk.
Jsou ošklivé a nechutné.
Ale jestli umřou, umřeme všichni.
Je nám to fuk, protože jsou ohavné.
Dinosauři taky vyhynuli. Naštěstí pro nás, jinak bychom tu nebyli.
Anebo bychom se vyvinuli z dinosaurů
a vy byste právě sledovali dinosauří komediální show.
Divný, co?
Já nevím.
Je to divný. Vážně.
Jasně.
Představte si, že někdo přepíná kanály a řekne si: „Remake Spielberga?“
„Hele, udělali Spielberga na divadle.“
Teď si někdo z vás myslí: „Tak on se dokáže hýbat!
Tak to byl fakt línej.“
To je moje pocta Jimu Carreymu.
To on takhle imitoval dinosaury.
Zbožňuju ho. Ať je mu země lehká.
Není mrtvý.
Ne, Jim Carrey není mrtvý.
To se mi nehodí, protože teď to není pocta,
ale plagiátorství. A je to.
Nejsem sám, kdo si ty pojmy plete.
Užije si to, je to zadarmo.
Je tu nový trend. Lidi zachraňují zvířata.
Protože se cítíme vinní.
Jsme k nim krutí, a tak se snažíme ulehčit svědomí.
Ale příroda je taky krutá.
Stvořila morčata.
Znáte morčecí obranný mechanismus?
Nehybnost.
Jako chameleon, až na to…
Že ho vidíte.
„Bez obav, když se nebudeš hýbat, neuvidí tě.
Brousí si ten za mnou nůž?
Nehýbej se. Věř mi.“
A taky kočky bez chlupů. Růžové a vrásčité.
K čemu to je?
Jak důvěryhodná je kočka bez chlupů?
Ani myši ji nerespektují.
Víte, dělá…
A myší si myslí:
„Co to sakra je?
To je vychrtlé prase? Co je to?
Lidi, pojďte se na to podívat!
Koukejte na ten obličej. Přineste si tyčky na selfie.“
Kočku bez chlupů nikdo nerespektuje.
To teda ne. Je to jako pitbull bez zubů.
„Pane, podívejte. Byl jsem napaden pitbullem.
A mám cucfleka.“
Já vlastně nemám moc rád psy.
Lidi jsou ke zvířatům krutí. Holíme je,
děláme na nich testy. Chováme se k nim jako nacisti.
Ale psi jsou kolaboranti.
Psi jsou s námi.
Když člověk vezme pušku a zabíjí lišky v lese,
vezme si s sebou psa.
V lese by pes mohl říct:
„Nazdar, bratranče. Utíkej, čéče.
Jdou po tobě. Věř mi. Uteč.“
Ale místo toho řekne: „Tady je.
Tady je, zastřelte toho parchanta.
Přinesu ho, bez obav.
Zastřelte ho! Mám tě.
Do toho.
Zabijte ho. Vypadá jako já a to mě sere.
Směj se, jak chceš.
Dlouho se smát nebudeš, bude z tebe šála pro štětku.“
Viděl jsem čivavu nějaké hvězdy, jak nosí kožešinu.
Není to paradox přírody?
Čivava, co nosí králičí kožich.
A přitom ta čivava by souboj s králíkem prohrála.
Čivava by vždycky prohrála.
Luční kobylka? Infarkt.
A to se chlubí, co má za vohoz.
Představte si, co by řekla, kdyby potkala králíka.
„Co je? Co jako?
Co je to? Co?
Dobře, už dost.
Dost, jsme mezi lidmi.
A jsme za to rádi. Lidi sbírají naše hovna.
To je nejlepší.
A koukni na mě dneska.
Mám na sobě tvou matku.“
Nejnebezpečnější zvíře na světě je komár.
Zabije skoro dva miliony lidí ročně.
Ale my se bojíme hadů, pavouků a žraloků.
Všichni víme, že když žraloka kousne komár,
nemůže se podrbat.
Komár žraloka přebije.
Žralok často vystrkuje ploutev z vody.
Příležitost pro komára.
Nevíme, proč to žralok dělá. Jen se předvádí.
Jen dva tvorové se pyšní ploutvemi. Žralok a fanda vytuněných aut.
Ale nazývat žraloka buranem… No nic!
Nejsem tu, abych soudil.
Tak to je žralok. Ploutev vzhůru.
Myslíme si, že loví, ale je jen ztracený.
Velmi špatný orientační smysl.
„Zasraný stávky!“
„Nazdar chobotnice, kudy do oceánu?“
„To bude složitý.“
„Vidíš moje chapadlo?
Ne, to druhý.
To je ale blbec.
Nic se neděje, otoč se a pluj za ty skály.
Co se to děje?“
„Něco mě kouslo.
Au! Něco mě kouslo!
Podrbej mě tady, chobotnice.
Podrbej mě tělem, chobotnice.
Podrbej mě tělem. No tak.“
„To je ale magor.“
Dobře. To se vám líbí.
Chobotnice vás rozesmívá. Dobrý vědět.
Proč se obtěžuju psaním scénáře?
Komu záleží na extrémní pravici? Napodobuj chobotnici.
Ale s přírodou je jeden problém. Fakt.
Dnes už nelze globální oteplování popírat.
Mně se nezdá normální, že tolik lidí
sedí 13. listopadu v Paříži na terase kavárny.
Jo, váhal jsem.
Tím jsem si nebyl jistý.
Musím přestat dělat vtipy o ekologii.
Lidé jsou tak citliví.
Od té doby, co zakázali kouření v barech, jsou venku ohřívače.
Mysleli si: „Venku je zima, trochu tam zatopíme.“
A tak se kuřáci můžou zabíjet v pohodlí.
Můžou dál kouřit. Ale to je špatné. Kouření zabíjí.
„Na něco se umřít musí.“
Ale zřejmě ne zimou.
V Kataru bude Světový pohár.
Katar je poušť.
Často to chodí takhle: „Chceš hrát?“
„Jasně a kde? V poušti? Ne, díky.
Protože bych radši přežil.“
Světový pohár v poušti.
I FIFA řekla: „Nemůžeme organizovat Světový pohár v Kataru.“
„To je poušť… Kolik?
Hotově?
Na druhou stranu, bude tam hezky.“
Takže Světový pohár v Kataru se koná. Staví stadion s klimatizací.
Stadión s klimatizací.
A ty se stydíš, když nerecykluješ plastovou lahev.
Jak roztomilé.
Ale klid, ta klimatizace bude bio.
Vysvětlím vám, co je to bioklimatizace.
To vezmou Nepálce, co přežili stavbu.
Postaví jednoho za každého diváka, dají jim žvýkačku a nechají je foukat.
Katar a Saúdská Arábie se nesnesou.
Obviňují se navzájem z financování terorismu.
Viděl jsem o tom debatu. A na konci
diváci kladli otázky. Jeden se ptal:
„Může krize v Kataru ovlivnit PSG?“
Tohle ti leží na srdci?
„Věděl jsi, že Katar je podezřelý z financování terorismu?“
Odpoví: „Jo, to je špatné.
Zvlášť pro přestupy.“
I já mám sobecké myšlenky.
Jednou jsem jel do ciziny a věděl jsem, že moje letadlo
přeletí přes válečnou zónu. Děsilo mě to.
Tak si říkám: „Poletím s Qatar Airways.
Přece nesestřelí sponzora.“
Když to všechno zvážíme, konec světa by nebyl zas tak zlý.
Proč ne? Za prvé, protože si to zasloužíme.
Za druhé, apokalypsa by stála za to.
Představte si to. Oheň, všude utíkají lidi.
Meteority.
Lepší než žluté vesty. Ne?
Má to jistou atmosféru. Bůh udělá něco velkého.
Hodí tam pár meteoritů, tsunami, choleru.
Zahraje si s námi Candy Crush.
Nejtěžší pro něj bude Haiti.
Oni nechtějí umřít.
Jsou houževnatí. Hoďte na ně meteorit a oni ho osídlí.
Ale zajímalo by mě, co bych dělal, kdyby konec světa ohlásili.
Tři hodiny, než nás zasáhne meteorit.
Nevím, co bych dělal.
Co vy? Co byste dělali se třemi hodinami života?
Vyspal bych se se svou ženou.
Ujistěte se předtím, jestli je naživu.
No, nikdy nevíte.
„Zlato, chceš sex?“
„Mám tři hodiny života a nechci je promrhat.“
Jasně.
Jsou lepší věci, co dělat.
Posledně jsem se zeptal páru v první řadě
a chlap řekl: „Spal bych se svou ženou.“
A ona odpověděla: „A co ty zbývající dvě hodiny a 55 minut?
A já na to: „Sakra!“
Další nápady?
- Barbecue. - Barbecue?
To je důležité.
To lidi často říkají.
Kdykoli se zeptám, vždycky dojde na jídlo.
Raclette, tartiflette, barbecue.
Kuskus, čokoláda. Konec světa je dost kalorický.
Nikdo nezmínil pizzu z quinoy.
„S petrželí, abych byl lehký, až budu stoupat do nebe.“ Ne.
Říkám vám, že na konci světa bude lepek.
I vegani se zblázní.
„Hej, dej sem maso. Kašlu na práva zvířat!
Dej sem hamburger. Místo housky kuře.
Rychle.
Všechno ochutnáme.
Kotě. Uvař ho, zkusíme to taky.“
Další nápady?
- Pití! - Pití.
Co byste pili?
- Whisky s kolou. - Jasně, drsný pití.
Jděte do toho. Alkoholové kóma.
Falešný poplach. Sakra.
Další nápady?
Skok s padákem.
Počkat. Co jsem to slyšel…
Ty jsi říkal skok s padákem a ty?
- Půjdu na tvoje vystoupení. - To je hezké.
Takže já budu na konci světa pracovat.
Dobře, vážení.
Nevím, jestli jste si toho všimli, ale když vám hoří vlasy…
A je to, jsem mrtvý.
- A někdo řekl skok s padákem, ne? - Jasně.
To můžete rovnou odpárat ten padák.
A užít si to trochu víc.
Ten skok.
Další nápady?
- Cestovat do kosmu. - Cestovat do kosmu?
Abys ses vyhnul konci světa? Tohle myslíš?
Vždycky je někdo chytrej. Co?
„Řekni jedno přání.“
„Přál bych si tisíc přání.“
Skvělé, díky. Hra skončila.
Výlet do kosmu.
Viděli byste výbuch Země.
Cantal by proletěl kolem.
„Meteorit nás nenašel.“
„Nazdar, Ariège.“
Další nápady?
Pardon, cože? Šel bys do stávky? A co ty?
- Já bych snědla Cantal. - Snědla bys Cantal?
No jo.
Myslíš, že tě to zachrání.
„Schoval bych se. Nenajdou mě.“
Stávkovat.
Jakou máš práci?
Řekni.
Právník.
Co děláš?
- Jsem právník. - Chápu.
Nemůžeš stávkovat. To je poznat.
„Sakra, ti mají štěstí.
Já sedím před počítačem a oni…
Oni se nechávají mlátit policajty. Ti mají štěstí.
Ani nebrečím kvůli pepřovýmu spreji.“
Další nápady?
- Já bych zpívala. - Co? Zpíváš?
Cože?
- Zpívám. - Zpíváš.
Ta nám to všem kazí.
„Počkejte!“
„Poslyšte. Počkat, lidi. Ne…“
Ať už ten meteorit spadne.
No tak, je to dlouhý!
Moc rád s vámi diskutuju.
Zbožňuju to. Vaše odpovědi mě vždycky překvapí.
Posledně někdo nasadil laťku vysoko, když řekl:
„Já bych dělal svoje tři P.“
Já se ptal, co to je. On na to: „Prcat, pít a žrát.“
Počkat, cože?
Copak konec světa znamená konec abecedy?
Tak se ptám: „Jak se jmenuješ?“
„Jean-Marc, ale můžete mi říkat JP.“
No říkám vám,
s ním bych strávil konec světa.
Řekl bych: „Do toho, dělej ty svoje věci. Jasně.“
Myslím, že je dobré zemřít.
Jsme ohledně světa pesimističtí.
Svět je na tom špatně. Ale to byl vždycky.
A my jsme vždycky byli nespokojení.
Což je dobře, protože jsme ho vždycky zkoušeli zlepšit.
Dokonce i já, ale to se lidem nikdy moc nelíbilo.
Je nás na planetě moc a živit každého je těžké.
Mám nápad, ale možná se vám nebude líbit.
Některé země jsou přelidněné.
Jiné hladovějící.
Takže recyklace proteinů by mohla být dobrá volba, ne?
Mohli bychom nakrmit Afričany Asiaty.
Ale v Súdánu by říkali: „Už zase čína.“
Ne, to je…
Když se podíváte na kanibalismus,
skončíte u toho pádu letadla v Andách.
Ten ragbyový tým, který aby přežil,
musel jíst ty, co zemřeli. Strašné.
Nejdřív to odmítli a začali jíst letadlo.
To nefungovalo. Bolí z toho žaludek. „Je mi špatně.“
„Co jsi jedl?“ „Tyčku.“
Museli zvolit, koho snědí nejdřív.
Možná měli poradu jako v Koh-Lantě.
Já bych si dal Pabla.
„Říkals, že jsem špatný hráč. Uvidíme, jestli ty jsi dobrý.“
Zkoušel jsem i jiné věci, abych zlepšil svět.
Rozhodl jsem se snížit odpad tím, že dojím léky.
Radím vám, nedělejte to.
Neznal jsem všechna dávkování a různě jsem to smíchal.
Bral jsem laxativa s antidepresivy.
Podivný pocit.
Máte koliku, ale jste šťastní.
Každých dvacet minut…
Je to divné. Nedělejte to.
Léky mají vedlejší účinky, i když nejste nemocní.
Třeba léky na rozštěpení osobnosti,
ty by měly jednu z těch osob odstranit.
Ale když tím netrpíte a stejně je berete…
Nic vám nezbude.
Začnete si objednávat café gourmand.
Někteří z vás se vůbec nesmějí.
„Co to říká? Jsem muž, tohle si neobjednávám.
Dávám si chlapskou gurmánskou kávu.
Nebo labužnické bylinky proti bušení srdce.“
Celkově myslím, že se snažíme být optimisty.
Pokud pořád máme děti, znamená to, že máme naději
a věříme, že díky naší výchově děti změní svět.
Výchova dětí není snadná. Jen pomyslete na její vzory.
Některé děti obdivují Robina Hooda, i když je to zloděj.
Bere bohatým, aby dával chudým.
Ale každý ho miluje. Je to Phillipe Poutou s lukem.
Každý ho miluje, dokud mu nemá dát hlas.
Nejsem pro systém Robina Hooda,
protože z něj plyne, že chudí okamžitě zbohatnou.
A s rychlým zbohatnutím je problém.
Koupíte si zelené Ferrari.
Jak nevkusné!
Kupujete si kaviár, ale mažete ho na krekry.
Vrať ty peníze. To je nechutné. Chováš se jako fotbalista.
Výchova je složitá.
Ve Francii si na ni často stěžujeme:
„Ve Francii už neexistují hodnoty.“
Jaké hodnoty?
Když vám rodiče vyberou manželku nebo manžela?
To se ve světě stále děje.
Vaši rodiče jdou ven a řeknou: „Jdeme pro manželku.“
„A pro mlíko.“
Dovedete si představit ten tlak?
Jste mladí a řeknete otci:
„Pomoz mi prosím.
Ne jako to udělali tobě s mámou.“
A táta řekne: „Viděl jsi, jak vypadáš? Budu se snažit.“
A nevěsta a ženich se setkají na svatbě.
Stejně jako hosté.
Muž odhalí závoj a řekne: „Parchanti!“
„Parchanti!
To nemyslíte vážně!
Jestli vypadá takhle o svatebním dni…
Je mi líto.“
Ale už je pozdě, hosté ji viděli.
A začnou říkat: „Viděli jste ji?
Není pochyb, že je panna.“
Pak se podíváte na svého otce: „Co jsme si řekli?“
„Proč bych za to měl moct jen já?“
Postarejte se o své děti.
Chraňte je před těmi, co říkají, že škola je na nic.
Náš systém není dokonalý, ale studium se hodí.
Ti, co říkají, že je k ničemu, nestudovali dost dlouho,
aby si to ověřili.
Někdo skončí v 15 letech, jezdí v BMW a říká:
„To všechno já sám.“ Jo, ale jsi dealer.
Jsou tu určitá rizika.
Když ho jednou postřelí, myslíte, že půjde k chirurgovi,
který nestudoval?
Chirurg mu řekne:
„Taky si myslím, že studium je na nic.
Skončil jsem v páté třídě.
Tak co se stalo? Postřelili vás?
Kde? Tady? Do sanice?“
„Jasně.“
„Zkoušel jste arniku?
Dobře, jdeme operovat.
Viviane, najděte mi na YouTube postup.“
Pokud to přežije, půjde za právníkem, co nestudoval?
Právník ho bude hájit u soudu: „Pane soudce!
Pane soudce!
Jak je?
Všechno dobrý, jo?
Co jsem to chtěl říct…
Co jsem to chtěl říct?
Jo, on to neudělal.
Ne, on to neudělal.
Přísahal na hrob své matky.
To stačí, ne? Matku respektujeme, pane soudce.
Mou matku respektujete, ne?
Myslíte, že to udělal? Ten chlap tamhle…
Víte, jako…
Víte, že je…
Víte, že je takový a makový…
Tak nebo tak. Dobrej chlap.
A taky normální. Policie, bum, do auta.
Bum a na stanici, blablabla.
Bla bla, já nevím. Kdo to byl? Já ne.
To měl bejt on? Jsi cvok.
Jsi cvok.
Hej, pane soudce, víte co? Vypadněte.
Jste k ničemu s tou vaší parukou.
Bez obav. Mám to.
Hej, státní zástupkyně…
Jasně.
Hej, státní zástupkyně…
Jak je? Všechno v pohodě?
Dívá se na mě.
Já nejsem blb, jasný.
Hej, zástupkyně… Stojí mi.“
Škola je důležitá.
Opravdu je.
Abych to zakončil, rád bych se představil.
Jmenuji se Haroun a možná mě neznáte.
Ani já se neznám. Nevím, jak by to fungovalo ve válce.
Asi by se mi nemohlo věřit.
Třeba během teroristických útoků někteří říkají: „Jsme ve válce.“
A mě by zajímalo: „Všichni?
Protože já mám něco na práci.
Lepší věci než válku. Třeba zajít na poštu.“
Není tolik slavných Harounů,
ale nedávno se proslavil jeden súdánský uprchlík.
Pokusil se uprchnout do Anglie tunelem pod La Manche.
Ten tunel je 50 kilometrů dlouhý. Musíte se vyhýbat vlakům a je tam tma.
Ten by měl vážně šanci v Imigranti mají talent.
Naneštěstí ho zatkli po 48 kilometrech.
To je smutné.
I když volíte Le Penovou, máte s ním soucit.
Mohli ten výkon legalizovat.
Myslím, že policie o něm věděla dlouho.
Určitě si řekli: „Je tu jen jeden východ,
tak si tu na něj počkáme.“
Když ho zatýkali, určitě udělali…
Proto ze solidarity se súdánským Harounem
ten vtip ukončím ještě před koncem.
Dobrý večer!
Ještě bude skutečný konec, ale slamovaný.
Obvykle si slam každý užívá.
Pro bohaté je to skoro poezie. Pro chudé je to skoro rap.
Pro mě to není zas taková sračka.
Jen nevím, kdy to mám poslouchat.
Když to pouštíte v autě, lidé řeknou:
„Proč tak řve?“
Když to pustíte tiše u večeře,
hosti řeknou: „Kdo to mluví?
Máš opravdu tenké stěny. Ten byt sis koupil? Aha.“
Zkažený večer.
Takže můj slam se jmenuje: „Samí komplicové“.
Jsou to zbytky z mých prvních vystoupení,
která jsem hrál před čtyřmi lidmi.
Celkem.
Čtyřicet dat, čtyři lidi.
Dobré skóre.
Takže tenhle slam se jmenuje: „Samí komplicové“.
Dej tam nějaká slamová světla, prosím.
Pěkný. Skvělý na slam.
Cítím se jako Normální tělo s lehkou rýmou.
Jasně.
Vysvětlete to těm, co to nepochopili.
„Pochopili jste?“ „Jistě, mluví o Abdovi Al Malikovi.“
Zkuste to znovu.
Dobře, slam s názvem „Samí komplicové“.
Pokrytectví není klam, poslouchejte můj malý slam.
Je mi to fuk, já to znám.
Kdyby k úspěchu stačilo vtipy vyložit, producentům nemusel bys vy…
Vystoupení tím končí.
Odcházím, uřízl jsem si ostudu.
Trochu smutný, jako volič, který hledá stranu středu.
Doufám, že se publikum bude smát i na odchodu.
Můj rytmus není echt, ale tohle je taky recht.
Kdyby Molière slyšel můj styl, zřejmě by mě vydědil.
Samí komplicové, ale čí? Sami na scéně, či…
sami svědomím sledováni, tou sviní.
Dobrým, špatným, křehkým či chlapáckým.
Svědomím abbého Pierra, svědomím Seppa Blattera.
Chudáka bez peněz nebo toho, prachy miluje.
Toho, co vidí žíznícího a zahradu přitom zalije.
Samí komplicové, komplicové ničeho.
Protože cokoli děláme, a tváříme se, že se vyznáme,
ať černí, bílí, žlutí nebo tmaví,
nejsme Superman, který se staví, než konec světa nastane.
A určitě ne v červených legínách, ten chlap mi leze krkem.
Samí komplicové, moc na to tlačíme, nebo vůbec ne.
Vždy mluví ten samý a říká budoucnost je pasé.
Samí komplicové toho: „Tak to je!“
Nepomůže ohlížet se zpět.
V životě není Ctrl+Z.
Hravý rým.
Takže co nám zbývá?
Mám mu říct, že jen zívám, když ďábel moji slabost vzývá?
Ne, ale když už otevíráš ústa,
řekneš mu, na co se sám chystal:
„Ďábel jsem já.“
Héraktétos.
Překlad titulků: Kristyna