Downloaded from YTS.MX
NETFLIX ПРЕДСТАВЛЯЄ
Official YIFY movies site: YTS.MX
ЗНЯТО В СІЧНІ 2020
ЯКИЙСЬ ЧАС ТОМУ
Дякую.
Дуже дякую.
Дякую.
Щиро вдячний.
Ви такі добрі, дякую!
Цього більше, ніж досить, я…
просто на сцену вийшов. Це не…
Це не так уже й важко.
Не питатиму, чи ви готові. Гаразд?
Ви згодні? Чудово.
Гадаю, вам і не треба бути готовими.
Готовим маю бути я.
Коли вас знову спитають, кажіть:
«Не твоя справа.
Ми щойно сіли, відчепися».
Тож сьогодні, нарешті, можете не бути готовими.
Добрий вечір.
Добрий вечір усім.
Що ж, я…
дуже радий вас бачити.
Я кажу це на кожному виступі, будь-де.
Після стендап-концерту
нас часто запитують: «А це важко?»
А я перебільшую й кажу: «Ага».
Я бачив документалку про Дарфур.
І переконався, що бути коміком не так вже й важко.
Якщо вам не смішно, це нічого.
Краще невдалий жарт, ніж куля в нозі.
Тепер, ви, певне, не готові ще більше.
Нічого, звикнете.
Такий у мене стиль виступу. Я попередив.
Я радий, що зал повний, адже ситуація непроста.
Відбуваються страйки, теракти.
І люди просто не хочуть виходити з дому.
Навіть я на свої концерти не ходив.
Хтось заперечить: «Ми не боїмося».
Я відповім: «А я боюся».
Я бачив наляканих людей у метро.
Заходить хлоп. Джелаба, бомбер, борода.
Ми всі трохи напружилися, чесно.
Люди трималися за перила, наче востаннє.
Всі злякалися. А цей хлопець ще питає:
«Тобі отой тип не здається підозрілим?»
Ми всі стали параноїками.
Я — параноїк на всі 100%.
Моя параноя така сильна, що я ношу пояс із вибухівкою.
Якщо в автобус зайде терорист із бомбою,
я скажу: «Вибач, тут зайнято.
І взагалі, слідкуй за графіком».
Якщо він схоче підірвати автобус, я зроблю це першим.
Тож, уся слава дістанеться мені.
А ви як думали?
Загалом, склалася дивна тенденція.
Щойно стається лихо, у всх на думці ІДІЛ.
Так само, коли зайнявся Нотр-Дам.
Я подумав, що винні терористи.
Та навіть вони були не певні.
Певно, якось переглядали новини, і такі:
«Це ми спалили собор?
У нас же є своя людина на об'єкті?
Це я відповідальний за напад? Гаразд.
Ну добре, це ми.
Поруч кебабна. Вони все зрозуміють».
ІДІЛ заявила про бійню у Вегасі.
У ФБР відповіли: «Ні.
Але спроба непогана».
І терористи такі: «Ну добре, іншим разом».
Вони просто діють на удачу.
Скоро їм і урагани припишуть.
Ще трохи, і сирійці ввижатимуться нам усюди.
Дивно, що мовчали, коли Джонні помер.
Дивні часи настали. На Гелловін
більше не треба костюм зомбі, щоб лякати людей.
Є джелаба, і ти — втілення страху.
Я так і одягнувся. Я питав:
«Ласощі чи Аллаху Акбар?»
Спрацювало.
Отримав купу цукерок з холодцю.
Але було вжито заходів безпеки.
Відеокамери біля Салаха Абдеслама, щоб не скоїв самогубство.
Гадаю, це стало б вражаючим реаліті-шоу.
«Марсельці на Міконосі» були, то чи «Джихадисти у Флері» гірше?
Ми ж любимо усіляких невдах…
Знаєте,
якби я був там перед камерами,
я б сказав: «Салах!
Це Голос.
Жартую, у вас були гості о 04:00!
Це все…
Поки що».
Так, трохи посміялися.
Я п'ю воду з лимоном.
Не те, щоб мені надто подобалось,
та коли лажаєш, можна розмішати.
Інколи дуже рятує, насправді.
Мене запитують: «Ти комік? Тобто ти смішний?»
Я — комік, тому що я слабкий.
Коли ти сильний і вольовий, ти сперечаєшся з опонентом.
А слабкі люди, як я,
у суперечці відповідають лише: «Я пожартував!»
Це перший крок до кар'єри коміка.
Але не вам вирішувати, чи ви комік.
Публіка може вирішити, не ви.
Наприкінці ви можете сказати:
«Гарний концерт».
Можливо.
Можливо, так і є.
Та я мрію стати справжньою зіркою.
Не через гроші чи славу. Хочу на шоу «Rendez-vous en terre inconnue».
Я люблю цю телепередачу.
Ідея така: відомим французам пропонують пожити із дикими племенами,
щоб довести, що ми однакові.
Ні.
Андіану Карамбе відвезли до племені масаї.
Ось тут нічого схожого.
Вони абсолютно різні.
Один з масаї спитав Адріану: «Ким ти працюєш?»
Вона відповіла: «Ну, я вродлива, і мені за це платять».
І він такий: «Справді?
А скільки у тебе кіз?»
Вони зовсім не схожі.
Абсолютно.
Хочу потрапити у шоу і зустрітися з індійцями кечуа.
Я б підійшов до вождя і поза камерою сказав би йому:
«Хочу дещо розповісти про свою культуру.
Бачиш, ми знімаємо шоу?
Бюджету цієї передачі твоєму селищу вистачило б на 20 років.
А ми все спустимо на один випуск.
Перекладайте, це важливо.
Чому ви не переклали?» «Нема потреби.
Я говорю французькою, це шахрайство.
Якщо не на камеру, то я зізнаюся. Я не з кечуа.
Мене привезли з Барбес.
Пообіцяли 50 євро за те, щоб я удавав тубільця.
Я думав, мене розведуть.
Та все не так погано».
Світ — страшне місце.
Ми це знали, та ще гірше — розуміти, що ми самі в цьому винні.
Певною мірою.
Замість відвідин стендапів
можна займатися волонтерством.
Але ж це нудно.
Спокійно, ви вже тут.
Не йдіть, я вас не засуджую.
Навіть якщо я відчуваю свою провину.
Ви зараз як вегани, що вхопили шматочок гамбургера.
Вам соромно, та водночас і приємно.
«Він уже в мене в руках, чого б не скуштувати».
Знаєте, мені теж соромно.
Та є ідеальний вихід. Соціальні мережі.
Щойно помічаю щось обурливе,
пишу щось на кшталт «Я — щось».
І моя совість чиста.
Дуже зручно, знаєте.
Спочатку писали «Я — Charlie», «Я — Брюссель»,
а ще «Я — вдома».
Просто лежиш на дивані.
Дивно, як люди залежать від мереж.
Як на мене, скаржитися на Facebook —
те саме, що сигналити, коли стоїш у пробках.
Ти всіх дратуєш,
і це все одно нічого не дасть.
Найгірше — ставити «подобається» таким дописам.
Ви в наступній машині
і киваєте в бік того, хто сигналить.
«О так, це надовго».
Важливість соціальних мереж вражає.
Люди були вражені, побачивши, як стоматолог із США убив лева.
Віддав 50 штук доларів, щоб убити лева в Зімбабве.
Аудиторія обурилася.
Робимо два висновки.
Перше: стоматологи — ще ті багатії.
Друге: ми взнали, де знаходиться Зімбабве.
Репортери його питають: «Вашого лева вбили?»
І хлопець такий: «Так, це дуже сумно.
Але нарешті про Зімбабве заговорили. Життя тут дуже важке».
«Ми про лева говоримо».
Всім байдуже, коли помирає корова.
Ви скажете: «Лев — більш рідкісний вид».
І в цьому його цінність.
Це принцип дефіциту.
Правда. Чим рідкісніше, тим цінніше.
Наприклад, як вас звуть?
Бертран. Ви привабливий, але руді цінуються більше.
Вибачте.
Якби вас убив стоматолог зі США, це б не викликало резонансу в ЗМІ.
Ми б не писали «Я — Бертран»
Недостатньо унікальний.
Обережніше з дантистами.
Якби біженці, що сунуть до Європи, мали руде волосся і світлішу шкіру…
Це була б інша справа.
Та на жаль.
Нам важлива зовнішність.
Пропоную всім носити бурку.
Жінкам, чоловікам, Бертранові. Всім бурки. Ніхто не судитиме за зовнішністю.
Та є і недоліки. Як чоловіки у Саудівській Аравії
розрізняють дружин,
якщо вони всі носять бурки?
У них є особливий сигнал, як у пінгвінів?
«Ось ти де!
Швидше, Louis Vuitton скоро зачиняється».
Можливо ви здивуєтеся, але у деяких
країнах араби заможні.
Такі справи.
Це попередження,
бо вони хочуть викупити Францію назад.
Ви сумуватимете за Магрібом.
Ще не відомо, хто проситиме грошей.
Араби, грошова допомога, отака ви публіка.
І ще про бурку: от у вас три дружини.
Ви повертаєтеся додому, такий брутальний: «Вечерю мені, швидко».
«Замовкни, товстуне».
«Хто це? Ти, Фатімо?»
Джаміля, ти?
А, може ти, Мухаммеде?»
Так, у них таке теж буває.
Ти нормальний, якщо гомосексуальний лише на третину.
А що, один із трьох, це не гріх.
Принаймні, не вісім.
Певно, у декого проблеми із математикою.
«Математика? Я не знаю, що це».
Бурка — це наболіла тема.
Тепер рідко говорять щось позитивне про мусульман.
Якби мусульмани оцінювали цей період в історії:
«Ну, одна зірочка»
Час зараз непростий, адже якщо захоплюватимуть Францію
і вимагатимуть звільнити всіх мусульман,
їм скажуть: «Із задоволенням».
Так і є.
Історія повторює себе.
Ось чому мусульмани мають дружити з євреями.
І питати порад.
Я серйозно.
Хтось каже «У мене погане передчуття. Що мені робити?»
«Тож, спершу…
Уникай потягів
і забудь про душ».
Так.
А хтось не ризикує аплодувати.
«Що… що ж робити?»
Декому такі жарти здаються жахливими.
Послухайте.
Мій виступ лише почався.
Якщо для вас це занадто, краще піти зараз.
Не забудьте подати до суду. Моя кар'єра злетить до небес.
З приходом ультраправих сил мусульманам важко.
Хтось тут голосував за ультраправих?
Авжеж, ніхто їх не бачив.
Одинадцять млн ультраправих виборців було на виборах,
та я не знаю жодного.
Питаю друга, чи голосував за ультраправих — «Звісно ж ні».
Аякже.
Я завжди дивуюсь після виборів.
Кожні п'ять років ідуть голосувати:
«Це наш дім!»
А потім знов у сховок.
Дивитися CNews.
Ультраправі змінили назву. Тепер вони не FN, а RN.
Національне об'єднання, не плутати з «Національний об'їзд».
І так усюди. Це починає турбувати.
Зміна назви — це сором за своє минуле.
Так роблять, коли хочуть, щоб усі забули їхні гріхи.
Непоганий варіант для Таріка Рамадана.
«Ви зґвалтували її?» «Я Жан-Люк, я буддист».
Та 80% тих, хто голосував за ультраправих,
підтримують смертну кару.
Часто наводять приклад: «А якби хтось убив твою дочку?
Ти б бажав смерті її убивці»
Я тут подумав: «Може й ні.
А що, як моя донька — чудовисько».
От узяти хоч Жана-Марі ле Пена.
Хоча ні, чекайте…
Не мені судити, але
його дочка привласнила собі його партію.
Він її створив, а вона його звільнила.
Прикро, га?
Повертаєтеся ви додому, а донечка змінила замки.
Дуже прикро.
Їхня мета не 200, а 10 тисяч мігрантів,
надто, люди зі здібностями.
Непогана думка.
Отже, з'явиться нове шоу «Імігранти мають талант».
Оце так.
Прикордонники такі: «Що ви вмієте?
Пропливли 500 км? Не вражає.
Нічого особливого.
От би ви ще й жонглювали при цьому.
Спробуйте якось. Так набагато краще!»
Кажуть, її партія вже не така расистська.
Щось я сумніваюся.
Інші партії, на мою думку, вважають так само.
Деякі просто опустили руки.
Погляньте на Кастанера.
У своїй заяві він пояснив, як виявити мусульман-екстремістів.
«Тримайтесь подалі від бороданів».
Дякуємо, Кастанере.
Оце так відкриття.
Завдяки йому тепер я пильний. І дуже обережний.
Відвідуючи консульство Алжиру,
я помітив чергу з бородатих чоловіків, запитав:
«Ви екстремісти?»
Один із них відповів: «Екстрим? Ні, ми не любимо спорт».
Я повідомив про них про всяк випадок.
О, хтось крикнув: «Слава Алжиру!»
Без сумніву.
Ми повернемося до вас.
Робер Менар теж відзначився.
Якщо не знаєте, хто це, пошукайте про нього щось.
А надто, той наш патріот Алжиру.
Бо Робер знає вас.
Простіше кажучи, він мер міста Безьє.
Знаєте Марін Ле Пен?
Правий поворот одразу після неї.
Робер Менар за крок від Третього Рейху.
Чекає на грандіозне відкриття.
Тим часом відрощує вусики.
Заявив, що 65% дітей у Безьє — мусульмани.
Це шокуюча новина.
Дітей сортували за їхнім віросповіданням.
«Це наче ж заборонено з 1944».
І це ще не все.
Якщо 65% дітей мусульмани, то це означає, що їх більшість.
І хто ж голосував за Менара?
Отакої.
Звісно, є і незгодні.
Деякі мусульмани раді новим варіантам співпраці.
Менар розмістив плакати про біженців.
«Вони захоплюють центр міста».
Трохи переплутав із «Живими мерцями».
Певно, думає, що біженці ходять отак…
І якщо вкусять, станете сирійцем.
Потім заберуть ваш паспорт, і ви станете майстерним плавцем.
Звертаюся до Менара: «Не хвилюйтеся, вас не чіпатимуть».
Ви не халяльний».
Патрік Деведжян теж шаліє.
Колишній міністр і депутат. Він каже:
«Німці забрали в нас євреїв і повернули мусульман».
Ти певен, Патріку?
І це — просто на прес-конференції.
Уявіть, що відчув його речник, сидячи поруч.
«Цього не було в промові».
Це справді смішно.
«Німці забрали наших євреїв».
Наших євреїв?
У Патріка Деведжяна є власні євреї?
Він вдома, певне, такий: «Де пульт? Агов, мої євреї!
Ви що, дивилися телевізор? Зараз же Шаббат».
Певно німці прийшли у його дім і забрали його євреїв.
Як їм не соромно.
Не можна забирати чужих євреїв.
І Патрік засмутився:
«Вони забрали моїх євреїв. Як мені тепер жити?
Довго доведеться їх шукати.
Кожен має право на євреїв».
Йому їх шкода.
Каже німцям: «Віддавайте моїх євреїв!»
А німці: «Що ж…
євреї ще лишились?
Так і думав. Тоді віддайте йому арабів.
Не переймайся, не помітить.
І ті, й інші спілкуються жестами і обрізані».
Патрік повернувся додому, радіючи, що повернув своїх євреїв.
А тоді: «Де пульт?
Де мій телевізор?»
Стереотипні жарти завжди доречні.
Глядачі кажуть: «А це дотепно».
Так, політики винні, але расизм усюди.
По телебаченню повідомляли про викрадення.
«Чоловік чорний».
«Чорний».
Що далі? «Якщо побачите його,
дзвоніть 635 і кажіть "Ку-клукс"?»
«Ми подбаємо про решту».
Репери теж можуть бути расистами.
Іноді чую «Агов, нігери».
Вони знають історію цього слова?
Якщо є ультраправі політики, можуть бути і такі ж репери.
Вони читатимуть: «Присвячую це моїм рабовласникам».
Так, трикутна торгівля, бро.
Не здаватися. Бордо, Бенін, Луїзіана.
Бордо, Бенін, Луїзіана.
Башляй за бавовну».
Бачу, дехто підтанцьовує.
«Бордо, Бенін, Луїзіана». Гарний біт, га?
Чесно кажучи, всі ми трохи расисти.
І ця риса лише чекає слушного моменту проявитися.
Я теж трохи расист.
Мене дістали ці білі, які вважають, що врятують Африку.
Знаєте, такі типи з довгими дредами і в шароварах.
Ті, що вчать вас жити, бо вони, бачте, викопали колодязь у Того.
Вони і сокири в руках не тримали за життя,
але вже два тижні як грають на джембе.
І ще горлають: «Вавилон, Вавилон».
Спочатку врятуй відчуття ритму, а потім життя в Африці.
Вони ходять босоніж.
Кажуть: «Прагну єднання з природою. Це природньо»
То піди погуляй вокзалом…
«Так можна підхопити СНІД, бро.
Це зблизить тебе з Африкою».
Це і мій улюблений жарт теж.
Ми всі трохи расисти. Можу довести.
Уявіть, що подорожуєте селищами Франції.
У якійсь глушині, на кшталт Канталю.
Є тут хтось із Канталю?
-Так! -Це в Ессоні!
Чекайте, тут дві відповіді.
-Так, чи є тут хтось із Канталю? -Так!
Навіть двоє?
Неймовірно.
Двоє жителів Канталю на одному шоу. Сфотографуйтеся.
Що ж, вітаємо…
Вітаємо у мегаполісі.
Сподіваюся, ви дісталися сюди без проблем.
Диліжанси ходять за розкладом?
Кучери не страйкують?
З якого ви міста в Канталі?
-Оріяк. -Так, зрозуміло
Це невелике містечко. Скільки там жителів?
Ви не знаєте.
Перепис населення ще туди не дістався.
Ніяк не можуть знайти селище.
Раді вітати вас на шоу.
Мусимо оберігати жителів Канталю.
Сучасний світ може бути надто жорстоким.
Коли люди з Канталю приїздять до Пюї-дю-Фу, вони вражені.
Катапульти? Нічого собі!
Ні.
Ще хтось казав «Це в Ессоні».
Так, щоб усім було зрозуміло,
одного разу я зняв відео,
в якому був жарт про 77 департамент та ліс Сенар.
Цей ліс лежить між двома департаментами: 77 та 91 в Ессоні.
Хтось з останніх рядів крикнув «Це в Ессоні!»
На галерці — покидьок суспільства.
Я виклав відео у мережу, в якому я жартую, імпровізуючи.
А тепер я часто чую, як люди викрикують «Це в Ессоні».
Це допомагає виявляти покидьків на кожному виступі.
Щоб ви знали, покидьки суспільства супроводжують мене всюди.
Ми як команда. Команда покидьків суспільства.
У нас навіть є свій жест.
Ось такий: «Це в Ессоні».
Покидьки суспільства. Ми тут.
Отже, багато інформації, і сьогодні в залі — мешканці Канталю.
Навіть двоє.
Цікаво, хто ж тоді залишився в Канталі?
Повертайтеся додому і будьте пильні.
В будь-який момент на нас може напасти Росія, а ми й не знаємо.
Небезпечно.
Тож уявіть, що ви в цьому селищі. Повернемося до моєї розповіді.
Ви в маленькому селі, меншому за Оріяк.
Це дуже маленьке село,
селище, хутір.
Десь на 20 жителів.
Ви прогулюєтеся, сонце сяє.
Це чудова місцина.
Вихідний день, гарний настрій.
І раптом ви бачите чорного.
Всі одразу подумають:
«Що він тут робить?»
«Я був готовий зустріти бабака, але таке…»
Ви знаєте, що він далеко від дому.
І якщо ви також чорний, ви знаєте, чому ви тут.
А щодо нього…
Що він тут робить?
Двоє чорних хлопів бачать один одного.
І думають: «Не буду казати "Привіт" просто тому, що…
Привіт».
Тут білі є?
Білі рідко відповідають.
Якщо спитати білого, чи пишається він цим,
він відповість «Не дуже».
Геноцид, рабство, Надін Морано.
Краще помовчимо.
«Краще був би чорним?»
«Нуууу?»
«Не те, щоб пишаюся, але і не дурень же».
Якщо спитати чорного, чи пишається він — «Звісно, Чорна Влада».
«Чи хотіли б ви стати білим?» «Ну, так»
«Що б ви тоді зробили?»
«Додав до резюме свою фотографію».
«А потім подав би скаргу».
«Просто аби відчути — як це, розмовляти з поліцією,
не боячись отримати кулю».
Є така хвороба — ксенофобія.
Зустрічається майже всюди.
І вона навіть може вирішувати проблеми.
Розглянемо приклад.
Ізраїль та Палестина.
У них конфлікт 70 років.
«Віддай мою територію». «Це ти мою віддай!»
Якби їм сказали «Владнайте свої відносини, бо відправимо до вас циган».
Вони б відповіли: «Гаразд, гаразд».
«Це ж просто дрібна суперечка».
«Так? Ми просто дражнимося».
«Ти так класно стріляєш».
«А твоя холодна зброя найкраща».
Я вже втомився від балачок про війну.
Якщо ви любите війни, вам пощастило: їх багато.
Наразі гаряче у Ємені.
Але війни треба щиро любити.
Інакше краще і не втручатись.
У путівнику Єменом лише одна сторінка, і там написано «Ні».
Дрібним шрифтом, «Видатні місця, французька зброя».
І ми підсіли на ізраїльсько-палестинський конфлікт,
бо це як геополітична мильна опера.
Безліч сюжетних ліній.
Нещодавно Трамп сказав:
«Думаю, Єрусалим — столиця Ізраїлю».
Чудово.
Конфлікт триває вже 70 років,
але все скінчено.
Все, що було треба — Дональд.
Він дуже обізнаний, коли йдеться про геополітику.
Вражений, що до нього досі прислухаються.
Трамп у США — як той дядько на родинних посиденьках.
Хтось каже: «Так, дуже добре.
Ні, тільки б знову не почав.
Киньте в нього нагетсами.
Це його тішить, бачите?
Він щасливий.
Можна з підлоги, якщо хочете».
Після стрілянини у Флориді він хотів озброїти
вчителів. Озброєні вчителі?
Що вони робитимуть? «Тож, сьогодні… Корентен!»
Бачу, заряджаєш автомат Калашникова.
Опусти його, бо я стрілятиму.
Подумай про іспити.
Я попереджаю: ти не здаси.
Так, косинус…»
І, зрештою, ми зосереджені на цьому конфлікті.
Дехто щиро вважає, що це причина всіх нещасть у світі.
Мій друг якось сказав: «Ізраїль — причина всіх наших проблем».
Він з Алжиру. Я хотів його втішити.
«За 70 років цього конфлікту загинуло 50 000 осіб.
За 10 років в Алжирі загинуло 200 000».
Він сказав: «Знаю, ми молодці».
Отак от.
Він став пихатим. Неможливо розмовляти. Ви такі самі.
Завжди пхає своє «Я», куди не просять.
Деякі алжирці такі самі. І ще бретонці.
Бретонські прапори майоріють на кожному пікеті.
Якби Алжир виграв Кубок світу, висів би прапор Бретані.
І всі скандують: «Один, два, три, слава куінь-аман!
Один, два, три…»
До речі, куінь-аман готується з масла і цукру,
тож це алжирська випічка.
Тривають пошуки історичних зв'язків, проте…
І є підказки.
Військо арабів розбили в Пуатьє, а алжирці пішли в обхід,
прямуючи до Фіністера.
Як сказав один філософ: «У людства має бути расизм».
Герактет, грецький філософ.
Я про Стародавню Грецію.
Тому що зараз усі філософи…
Працюють у Макдональдсі.
Мусять заробляти на життя.
Ім'я Герактета вам ні про що не говорить.
Не переймайтеся, я його просто вигадав.
Вигадав філософа, щоб мій вислів викликав довіру.
Якщо ви посилатиметеся на слова філософів, ніхто не суперечитиме.
Вас вважатимуть за розумника.
Можете посилатися на Монтеня, ніхто не читав усі його роботи.
Можна згадати, що Монтень сказав «Стулися».
Врешті, в своєму житті він точно вживав це слово.
Це ж Монтень, тож усі стуляться.
Є ще один корисний метод.
Починайте речення: «Згідно дослідження»
і відсотків туди.
Так можна завершувати всі обговорення.
«Згідно з дослідженням…» Чудово.
Є і дивні дослідження.
Згідно з дослідженням, 5% французів — гомосексуали.
Людям просто дзвонили: «Алло, ви — гей?
Хто це? Гануна?»
Ще один спосіб звучати переконливо, додавати «якщо» та «отже».
Слова-зв'язки демонструють, що ви оперуєте аргументами.
Феміністки: «Якщо кожну другу жінку домагалися,
то кожен другий чоловік — агресор».
Перепрошую, що?
Звучить логічно, але висновок шокує, правда?
Кожен другий чоловік — це багато.
Я, звісно, проти домагань, а от Бертран…
Вибачте.
Просто порахував. Кожен другий.
Я цікавлюся риторичними методиками,
бо ж їх полюбляють і політики.
Я б став політиком, та, певно, диктатором.
Не люблю вести діалог.
Політичні дебати… Це точно не моє.
Дебати з Меланшоном? Забудьте.
Він же просто…
Я згоден з тобою, годі горлати.
Давай пошепки.
А ще краще — надішли мейл.
Я б таки дотримувався закону.
Я був би ультрацентричним диктатором.
Не хочу сперечатися.
Я б дозволив одностатеві шлюби,
та лише лесбійкам.
Йдіть уже геть. Облиште мене!
Я легалізую статус іммігрантів і відправлю їх додому.
І колись французькі експатріанти будуть емігрувати за кордон.
Запровадив би свободу слова і думки.
Нехай говорять, що хочуть, навіть про мене, якщо це правда.
Зображення кексів в Instagram.
За ґрати.
Без суду і слідства.
Кому яке діло?
Селфі з качиними губами.
Я б відрубав руку
іржавим мачете. Розумієте?
Ненавиджу селфі. Це вже глобальна проблема.
Вигадали навіть селфі-палиці, щоб було зручніше себе знімати.
Яким треба бути самотнім…
Попроси когось зробити фотографію.
І у відпустці всі зі своїми палицями:
«Не хочу ні з ким спілкуватися, вони мені огидні».
Ось і справжня проблема.
Люди гинуть, прагнучи зробити селфі.
Гинуть, прагнучи зробити селфі?
Ну і добре!
Дайте їм спокій!
Міф про Нарциса справджується.
А нас же попереджали.
Один хлопець зробив селфі пістолетом.
Натиснув не туди.
Це погано. Погано для нього.
А на похороні так і лізе думка: «Та ну…
Він довбень, чи так?»
Що ж написати на його надгробку?
Нашому любому довбневі?»
Якби я справді був диктатором, я б змусив робити правдиву рекламу.
На щастя, реклама не завжди правдива, бо життя було б нестерпним.
«Кохана, сьогодні хочеться відчути смак та аромат дешевої їдальні.
Ходімо у Flunch!»
«Ми розпилювали пестициди на полях з ГМО і тепер маємо Chocapic!
Високий вміст гліфосату».
Малеча, ходіть сюди».
«Добре працюйте, щоб отримати платню
і годувати родину. Моя вам порада…
Просто зробіть це».
Знаю, трохи жорстко.
Останній жарт жорстокий.
Щодо дітей, що працюють 14 годин на день у Бангладеш.
Замислюєшся про це — жах.
А якщо не думати, все гаразд.
Це не так шокує, якщо не замислюватися дуже.
Коли в новинах кажуть:
«Вони працюють по 14 годин на день. Це обурливо.
Вони ж іще діти.
Так, ну годі, час лягати».
І ви спите на бавовняному простирадлі, яке купили по акції
«Зроблено у В'єтнамі». Добре.
А що? Про це мова не йшла.
Я знаю, що робити.
«Я — В'єтнам». Готово!
Дуже зручно.
Іноді мені кажуть:
«Гаруне, у тебе жорстокий гумор. Гадаєш, це легко?»
Я відповідаю: «Ні, звичайно…»
І чекаю, щоб забули, про що питали.
Ось так я викручуюсь.
П'ю, щоб інші забували.
Це ж ідеальні паузи щоб розмістити якусь рекламу, згодні?
Іноді я просто змінюю тему.
Театр Едуарда VII вражає. Справді.
Це честь — виступати в театрі Едуарда VII.
Не п'ятого, не шостого. Сьомого.
Його ще називають Театр Едуарда VII і Саші Гітрі.
«Саші Гітрі»,
бо його п'єси часто там ставили.
Саша Гітрі — драматург початку 20 століття.
За все життя написав 124 п'єси.
Сто двадцять чотири. Це чимало.
Навіть забагато. Хто схоче написати 124 п'єси, щоб стати знаменитим?
Ніхто. Сьогодні можна просто зробити селфі з чиїмсь котом і бах — тебе обожнюють.
Бах! Ти успішний.
Сто двадцять чотири п'єси, от невдаха.
Багато хто вважає Сашу Гітрі сучасним автором.
Це не він сучасний, це суспільство не розвивається.
Ми більше не розвиваємося. Еволюція зупинилася.
Ні, теорія еволюції справно працювала деякий час.
Ми повільно деградуємо.
Просто подивіться на рух транспорту під час страйків. Це кінець.
Бачили ці переповнені перехрестя?
Вмикається зелене світло. Залишається
метр вільного шляху перед водієм і він такий: «Уперед!»
Тож він рушає, блокує авто зліва,
що блокує інше авто… І всі стоять.
І всі разом такі: «О ні, ми в пробці!»
Та годі!
Це точно кінець.
Неандертальці вижили у льодовиковий період.
А у нас зневоднення від
суперечок у пробці: «Та рушай уже, дурню!»
А якщо станеться стихійне лихо в Парижі?
Ми ж усі приречені. «Евакуювати Париж» «Не можемо!»
«Мене заблокували, що робити?»
Ми приречені, так. Це кінець.
Якщо чесно, то так і є…
Саша Гітрі не такий уже і сучасний. Мені шкода.
124 п'єси? А у мене було 4 шоу.
Лишилося написати ще 120. Оце хвалько цей Саша.
Я переймаюся глобальними питаннями,
та не знаходжу відповіді.
Важко зрозуміти світ.
Багато питань без відповідей.
Наприклад, дехто все ще робить тату у вигляді китайських єрогліфів.
Думають, колись це знову стане круто?
Вони знають, що ці тату означають?
«Сила, честь і мужність».
Не смішіть мене!
Уявляю, як китайський тату-майстер каже:
«Вибачте, одну хвилинку. Алло? Так, я на роботі.
Що купити в магазині?
Чекай, запишу. Зараз.
Уважно слухаю. Огірки»…
«Сила, честь, огірки. Засіб для миття посуду».
Ще питання. Я бачив сліпого, що читав книгу шрифтом Брайля.
Він намагався пояснити, як це працює, але це важко.
Потім я поцікавився: «А можна написати "Не чіпати" брайлем?»
А якщо так, то чи варто додати "Запізно" в кінці?
Релігія провокує дуже багато запитань.
Часто релігія виступає проти гомосексуалізму. Не розумію.
Заповідь каже: «Не пожадай жінки твого ближнього».
Але ніхто не забороняв жадати ближнього.
Треба примітки робити: «І ближнього теж!»
Справді.
Треба уточнювати.
На вулиці я зустрів Свідка Єгови.
Він сказав, що Ісус воскресне.
Я відповів: «Добре, але тоді
як він ходитиме по воді з дірками в ногах?»
Ото ж-бо.
Попередь його заздалегідь.
«Ісусе, облиш це».
«Нічого, любіть один одного…»
О ні, лихо!
Уявіть, що з Ісусом таке сталося. Це сором.
Хоч би Мойсей був поряд.
«Мойсею, застосуй свою силу».
«Давай, ми його втрачаємо».
«Ні, він не зможе плисти. У нього дірки в ногах і руках»
Я бачив відео про американця,
у якого немає рук і ніг.
Мотиваційний оратор, каже: «Я вдячний.
Я радий, що живу». Зворушливо.
І він каже: «Я вдячний.
Щодня я дякую Богові за все».
Уявляю, якби я був Богом,
я б сказав йому: «Друже,
не треба цього.
Можеш не вірити у мене, нічого.
Ти все одно потрапиш у Рай. Живи. як хочеш».
Гріши, як завгодно. Можеш когось убити.
Жартую, вбивати не можна.
Тобі доведеться гризти людину, а це вже занадто.
Не гризи людей, це їх лякає. Годі.
Не роби цього.
Я — злий Бог. Але за це
я зроблю тебе новим Ісусом.
Але цього разу людям буде важко тебе розіп'яти».
«Як же нам його розіп'яти?»
Люблю цей момент виступу, коли глядачі роблять так…
Ви маєте рацію.
Давайте змінимо тему на більш легку.
Сталося осквернення єврейських могил.
Як вони це роблять?
Невже не бояться, що їх переслідуватимуть мерці?
Навіть якщо ти не віриш, є ж фільми.
Я б не зміг.
Я б не пішов на цвинтар серед ночі.
Це страшно. І ще цікаво, як виглядає єврейський привид?
У фільмах єврейських привидів не було. Хоча їх дуже багато.
Можливо, щоночі, опівночі літаюча ярмулка
переслідує осквернителя могил.
Щоб упіймати його, помститися і дати ляпаса.
І це триває усю ніч…
«Ти знаєш, скільки надгробок коштує?»
Я вже казав, стереотипні жарти знімають напругу.
Але тим не менш, цікаво, як виглядають привиди.
А як же привид жінки в бурці?
Над нею є ще одне простирадло крім бурки?
Це не так очевидно.
Коли вона помирає, привид такий: «Вже одягнена, зручно!»
Останнє запитання.
Очевидно, білі ведмеді вимирають.
То й що?
Нам сумно бачити їхні фотографії.
Вони такі милі, бавляться на льоду.
Черви також вимирають, та нам байдуже.
Вони ж бридкі й огидні.
Якщо щезнуть вони, щезнемо і ми.
Нам байдуже, тому що вони не привабливі.
Динозаври теж вимерли. На щастя, бо не було б нас.
Або ми б усі пішли від динозаврів
і ви зараз дивилися б динозавровий стендап.
Дивно, правда?
Не знаю.
Як на мене, дивно.
Так.
А хтось зараз перемикає канали і бачить це: «Рімейк Спілберга?»
«Вони ставлять Спілберга у театрі».
Тепер дехто думає: «Так він уміє рухатися!
Просто він ледащо».
Це моя данина Джиму Керрі.
Це він так імітував динозаврів.
Люблю його. Вічна пам'ять.
Він живий.
Так, Джим Керрі живий.
Ну, вийшло не ідеально тому що тепер це не данина,
це був плагіат. Ось так.
Що ж, не один я плутаю ці поняття.
Радійте вже, це безкоштовно.
Виникла нова мода. Рятувати тварин.
Все через відчуття провини.
Ми жорстокі до них і очищуємо совість.
Але природа також зла.
Вона створила морську свинку.
Знаєте, який у них механізм захисту?
Знерухомлення.
Як у хамелеона, за винятком того, що…
Приблизно отак.
«Спокійно. Якщо не рухатимешся, тебе не помітять.
Він гострить ножа в мене за спиною?
Просто не рухайся. Повір мені».
А є ще коти без хутра. Рожеві і в зморшках.
Для чого це створіння?
Яка користь від лисого кота?
Його навіть миші на поважають.
Він робить отак…
А миші думають:
«Якого дідька він робить?
Це негодована свиня? Що це?
Гайда сюди, дивіться!»
Ви подивіться на цю пику. Несіть селфі-палицю».
Лисий кіт — це принизливо.
Дуже. Це як беззубий пітбуль.
«Погляньте, на мене напав пітбуль.
У мене синцілунок».
Я не дуже люблю собак.
Ми жорстокі до тварин. Здираємо
шкіру, проводимо досліди. Ми для них — нацисти.
А собаки — наші співучасники.
Вони на нашому боці.
Коли ми йдемо полювати на лисиць із рушницею,
ми беремо із собою собаку.
У лісі собака бере слід, і могла б сказати:
«Агов, кузене. Тікай, тікай, бро.
Вони йдуть по тебе. Повір, просто тікай!»
А натомість каже: «Він тут.
Він тут, застрельте покидька!
« його принесу, не хвилюйтеся.
Стріляйте! Тримаю.
Давайте.
Убийте його. Він схожий на мене, і це дратує.
Смійся, скільки завгодно.
Буде не до сміху, як станеш драним коміром».
Я бачив чихуахуа якоїсь зірки в шубі.
Хіба це не парадокс природи?
Чихуахуа у шубі з кролика.
Кріль би точно переміг чихуахуа у двобої.
Такі створіння надто лякливі.
Цвіркун? Серцевий напад.
А він ще своєю шубою вихваляється.
Уявіть, що б він сказав, зустрівши кроля.
«Що? Що? Що?
Що це? Що це таке? Що?
Добре, годі.
Годі, ми живемо з людьми.
І нас це влаштовує. Люди прибирають наше лайно.
Що може бути краще?
Поглянь на мене.
На мені твоя мати».
Найнебезпечніша тварина на Землі — комар.
Вони вбивають близько двох мільйонів осіб на рік.
А ми боїмося змій, павуків, акул.
Всі знають, якщо акулу вкусить комар,
вона не зможе почухатися.
Тобто, комар переможе акулу.
Плавець акули часто стирчить над водою.
Такий шанс для комара.
Невідомо, нащо акули так роблять. Певно, вимахуються.
Лише двоє пишаються своїм плавцем. Акула і фанат автотюнінгу.
Та все ж, акули не настільки примітивні.
Не мені судити.
Ми бачимо акулу, і її плавець догори.
Ми думаємо, що вона полює, але вона просто загубилася.
Погано орієнтується у воді.
«Чортові страйки!
Чуєш, восьминоже, де тут океан?»
«Важке питання.
Бачиш моє щупальце?
Не це. Інше.
От дурепа.
Спокійно, розвернися, пливи над скелями».
«Що відбувається?
Щось мене кусає.
Ой! Щось кусається!»
Почухай тут, восьминоже. Почухай.
Три мене повністю, восьминоже.
Три мене усім тілом, нумо!»
«Пришелепкувата».
Вам сподобалося, добре.
Восьминіг для вас смішний. Запам'ятаю.
І навіщо я пишу ці сценарії?
Кому цікаві ультраправі? Покажи восьминога.
Є ще одна проблема — довкілля.
Її не можна ігнорувати. Глобальне потепління.
Мені дивно бачити стільки людей,
що сидять на вулиці. І це в Парижі 13 листопада.
Так, я вагався.
Я не впевнений у цьому жарті.
Мені краще викреслити жарти про екологію.
Глядачі такі вразливі!
Оскільки палити в барах заборонено, біля входу поставили опалювачі.
На кшталт: «На вулиці холодно. Зігріємося».
Ну тепер, звичайно, курці можуть самовбиватися з комфортом.
І вони палять. Хоч це і шкідливо. Смертельно.
«Ми всі помремо від чогось».
Принаймні, не замерзнемо.
В Катарі відбудеться Кубок Світу.
Катар — це пустеля.
І часто вирішують: «Пограємо?»
«Звісно, де? У пустелі? Ні, дякую.
Ще пожити хочеться».
Кубок світу серед пустелі.
Навіть у ФІФА сказали: «Ми не проводитимемо Кубок у Катарі.
Там пустеля…То скільки?
Готівкою?
Врешті, там сонячно».
Отже Кубок у Катарі. Зводяться стадіони із СК.
Стадіони з кондиціонерами.
А ви і далі перероблюйте пластик.
Ви такі милі.
Але будьте певні, це буде органічна СК.
Я поясню, що це за органічна система.
Отже, непальці, що дивом вижили після будівництва,
будуть стояти позаду глядачів, жувати гумку і дмухати на них.
Катар і Саудівська Аравія конфліктують.
Вони закидають один одному фінансування тероризму.
Я бачив дебати на цю тему. Наприкінці
глядачі ставили запитання. Один каже:
«Чи може криза у Катарі вплинути на ПСЖ?»
Це все, що тобі цікаво?
«Знаєте, що Катар може фінансувати тероризм?»
І він такий: «Так, це погано.
Надто для трансферів».
Я теж стаю егоїстичним.
Одного разу я збирався за кордон, і мій літак
летів би над гарячою точкою. Це лякало.
«Я ж полечу з Qatar Airways.
Хіба спонсора чіпатимуть?»
Враховуючи всі обставини, кінець світу не буде таким жахливим.
А що? По-перше, ми заслужили.
По-друге, апокаліпсис точно не мине непоміченим.
Просто уявіть. Пожежі, натовпи метушаться.
Метеорити.
Навіть краще за жовті жилети, правда?
Панує особлива атмосфера. Бог дуже зайнятий.
Насилає метеорити, цунамі, холеру.
Він грає нами в Кенді Краш.
Найважче йому буде з Гаїті.
Там не хочуть помирати.
Вони живучі. Ти їм метеорит, вони його забудують.
Цікаво, що б я робив, якби оголосили кінець світу.
До падіння метеориту три години.
Не знаю, що б я робив.
А ви? Що б ви робили, якби жити лишалося 3 години?
Кохався б з дружиною.
Спершу перевір, чи вона жива.
Про всяк випадок.
«Люба, давай кохатися?
У нас є три години, і я не хочу їх марнувати».
Так.
Є й більш важливі речі.
Одного разу я спитав у пари на першому ряді,
і він відповів: «Зайнявся б сексом».
А дружина питає: «А що робити решту часу, 2 год 55 хв?»
Я такий: «От дідько!»
Які ще думки?
-Барбекю. -Барбекю?
Ну, це ж важливо.
Часто спадає на думку.
Їжу часто пропонують як варіант.
Раклет, тартифлет, барбекю.
Кускус, шоколад. Кінець світу калорійний.
Ніхто ще не пропонував піцу з кіноа.
«Із петрушкою, щоб відчути неймовірну легкість».
Кінець світу точно не обійдеться без глютену, чесно.
Навіть у веганів дах поїде.
«А ну дай м'яса, до біса права тварин!
Дай гамбургер, без булочки, поклади краще курку.
Жвавіше.
Я хочу спробувати все.
Кошеня! Додай його до замовлення».
Які ще пропозиції?
-Випити! -Випити.
Що б ви випили?
-Віскі-кола. -Ага, напій бандитів.
Нажеріться як слід. До втрати свідомості.
Учбова тривога. Дідько.
Ще ідеї?
Стрибок з парашутом.
Чекайте, ви водночас…
Ви сказали «парашут», а ви?
-Я б сходила на ваш виступ. -Дуже приємно.
Що ж, виходить, я працюю на кінець світу.
Ну добре.
Не знаю, чи ви помітили, але коли у тебе палає волосся…
У мене все, я помер.
-Хтось сказав «Стрибок з парашутом»? -Ага.
Коли так, то можна і без парашута.
Щоб подовжити мить насолоди.
Стрибком.
Що ще?
-Подорож у космос. -У космос?
Щоб уникнути кінця світу? Так ви хотіли?
Завжди знайдуться такі розумники, га?
«У тебе одне бажання».
«Хочу тисячу бажань».
Ну, чудово. Гру закінчено.
Подорож у космос.
Щоб побачити, як вибухне Земля.
І побачити, як пролітає Канталь.
«Метеорит не зміг нас знайти».
«Привіт, Ар'єже».
Які ще думки?
Прошу, що? Пішли б на пікет? А ви?
-З'їсти кантальського сиру. -Кантальського?
Ага.
Думаєте, це вас захистить?
«Я сховаюся, і мене не знайдуть».
Підете на пікет.
Ким ви працюєте?
Розкажіть.
Юристом.
І які у вас обов'язки?
-Я юрист. -Зрозуміло.
Вам не можна йти на пікет. Щось мені підказує.
«Дідько! Щастить же їм!
Я перед екраном ноутбука, а їх…
Їх побили поліцейські. Оце так щастя.
Я не плачу від перцевого газу».
Маєте ще ідеї?
-Я б заспівала. -Що? Співали?
Прошу?
-Я співаю. -Співаєте?
А це дратівливий тип.
Увага!
Слухайте. Чекайте, народ. Ні…
Краще б метеорит поквапився.
Та годі, це довго!
Люблю розмовляти із залом.
Обожнюю. Ваші відповіді завжди приголомшливі.
Того разу глядачі задали високу планку.
«Я б зробив три речі на букву С».
Я спитав, які. «Секс, смаколики і випивка».
Стоп, що-що?
Що, кінець світу означає кінець граматики?
І я спитав: «Ваше ім'я?»
«Жан-Марк, але для тебе Джей-Пі»
Присягаюся,
я би зустрів кінець світу з цим типом.
Я б такий: «Продовжуй свою маячню, давай».
Отак померти не соромно.
Ми песимістичні щодо світу.
Світ жорстокий. Але так було завжди.
А ми завжди були незадоволені.
Принаймні добре, що ми шукаємо способи його покращити.
Я теж шукаю, але нікому не подобається.
Земля перенаселена, і їжі на всіх не вистачає.
Є ідея, але вам може не сподобатись.
Деякі країни перенаселені.
В інших люди недоїдають.
Переробка людського білку хороший варіант, як на мене.
Африканців можна нагодувати азіатами.
У Судані часто б звучало «Знову азіатські страви?»
Ні, це…
Якщо ви почитаєте про канібалізм,
точно взнаєте про падіння літака в Андах.
Там розбилася команда з регбі, і щоб вижити, вони їли
своїх загиблих друзів. Жах.
Спершу вони не хотіли цього і їли літак.
Не помогло, болів живіт. «Мені боляче!»
«Що ти з'їв?» «Барну стійку».
Вони обирали, кого їсти першим.
Можливо, у них були збори, як в «Останньому Герої».
Я обираю Пабло.
«Ти сказав, що я погано граю. Побачимо, чого ти вартий».
Я намагався знайти інші шляхи покращити світ.
Я хотів знизити рівень засмічення, допивши всі свої ліки.
Дуже вам не раджу.
Я не знав про дозування і зробив мішанину.
Я випив проносне з антидепресантами.
Дуже дивні відчуття.
Живіт болить, але ти щасливий.
А кожні 20 хвилин ти…
Незвично. Не робіть так.
Побічні ефекти є, навіть якщо ви здорові.
Приймаючи ліки від роздвоєння особистості,
можна втратити одну з цих особистостей.
Якщо ви не хворієте, але приймаєте такі ліки…
Тепер вам лишається тільки
замовляти каву для гурманів.
Дехто з вас навіть не посміхнувся.
«Про що це він? Я чоловік, я таке не п'ю».
«Моя кава — для чоловіків-гурманів».
«Ласощі для гурманів або тахікардія».
Загалом, думаю, ми намагаємось лишатися на позитиві.
Якщо ми і далі розмножуватимемось, ми матимемо надію,
і віримо, що наша освіта допоможе врятувати світ.
Виховувати дітей складно. Подумайте, кого вони наслідують.
Декому подобається Робін Гуд, хоч він і злодій.
Він краде у багатих і віддає бідним.
Але його всі люблять. Він як Філіп Путу з німбом.
Всі обожнюють його, тільки не на виборах.
Я не підтримую Робін Гуда,
бо це означатиме, що врешті всі бідні стануть багатими.
Важко ставати заможним миттєво.
Одразу купуєш зелений Ферарі.
Як примітивно!
Купуєш ікру, але їси її з крекерами.
Краще віддай гроші. Бридота. Поводишся як футболіст.
Освіта — це система.
Часто скаржаться на освіту у Франції.
«Всі наші цінності у Франції знищені».
Які цінності?
Коли батьки обирали тобі чоловіка чи дружину?
У деяких країнах це ще є.
Батьки йдуть і кажуть: «Ми знайдемо тобі дружину.
І молока візьмемо».
Уявляєте, як важко?
Ви молоді, кажете батькові:
«Допоможи, будь ласка.
Але не так, як вам із мамою колись».
А тато такий: «Ти себе бачив? Я все владнаю».
Молодята на весіллі.
Купа гостей.
Наречений знімає фату і такий: «Покидьки!
Покидьки!
Нізащо!
Якщо вона така у день весілля…
Вибач».
Але вже пізно, гості все бачили.
І всі питають «Ти її бачив?»
«Звісно, незаймана».
Потім дивиться на батька: «Ми ж домовлялися?»
«Не одному мені страждати!»
Дбайте про своїх дітей.
Захистіть їх від тих, хто вірить, що освіта зайва.
Наша система не ідеальна, та знання корисні.
Ті, хто вважає, що все марно, вчилися надто мало,
і не можуть знати напевно.
Той, хто кинув навчання у 15, сидить у BMW і каже:
«Я всього досг сам». Та ти ж просто дилер.
А це ризикована справа.
Якщо його підстрелять, він потрапить до хірурга,
що не вчився.
І хірург скаже:
«Я теж вважаю, що вчитися не варто.
Я кинув у 5 класі.
То що з тобою? Підстрелили?
Куди? Сюди? У щелепу?»
«Так».
«Арнікою мазали?
Добре, оперуємо.
Вівьєн, знайди туторіал на Ютубі».
Якщо він виживе, звернеться до адвоката, що не вчився.
Його правозахисник такий: «Йоу, ваша честь, ваша честь.
Агов, ваша честь.
Ваша честь.
Як воно?
Не бідуєте, га?
Що ж я хотів сказати…
Що я хотів…
А, так, це не він.
Точно не він.
Він присягся могилою матері.
Отже, правда. Ми поважаємо вашу матір.
А ви поважаєте нашу.
Думаєте це він? Той хлопець, він…
Ну, знаєте…
Знаєте, він такий…
Ну, такий, і отак от…
І туди, і сюди. Знаєте, чесно.
А потім все добре. Поліція, бах, у машину.
Бах, відділок, бла бла бла, щось там.
Бла бла, не знаю. Хто? Це не я.
«Типу це він, та ти здурів».
«Ти здурів.
Ваша честь, знаєте що? Валіть уже.
Від вас у цій перуці ніякої користі.
Не хвилюйся, зараз усе буде.
Агов, прокуроре…
Ага, ага.
Агов, прокуроре…
Як воно? Все тіп-топ?
Вона дивиться на мене.
Натяк зрозумів.
«Прокуроре, у мене стояк».
Учитися треба.
Насправді.
Нарикінці я хотів би представитися.
Мене звуть Гарун, Ви не знаєте, хто я такий.
Та я теж. Не знаю, як би жив у часи війни.
Довіри не заслужив би, певно.
Бо під час атак терористів дехто каже: «Ми на війні».
І я думаю: «Всі ми?
У мене ще є інші справи.
Кращі, ніж війна Наприклад, піти на пошту».
Не так багато відомих осіб на ім'я Гарун.
Нещодавно біженець із Судану прославився.
Хотів втекти у Британію тунелем під Ла-Машем.
Цей тунель у довжину 50 кілометрів. Треба уникати потягів, і там темно.
У нього всі шанси на шоу «Іммігранти мають талант».
Шкода, його заарештували на 48 кілометрі.
Дуже прикро.
Навіть якщо ви за Ле Пен, шкода його.
Вони могли б дозволити виступ.
Думаю, поліція увесь час знала, що він там.
Вони просто думали: «Там лише один вихід,
зустрінемо його тут».
Коли його заарештували, вони такі…
Саме тому я зупиню свій жарт на середині,
на знак підтримки Гаруна із Судану.
Доброго вечора!
Я закінчу гідно, але зі слемом.
Зазвичай всі люблять слем.
Для багатих це як поезія, для бідних — майже реп.
Як на мене, це не зовсім лайно.
Я просто не знаю, коли слухати.
Якщо в машині, то скажуть:
«Чому він так горлає?»
За вечерею
гості скажуть: «Хто це розмовляє?
У вас тонкі стіни. Це ваша квартира? Зрозуміло».
Гівняний вечір.
Мій слем називається «Усі співучасники».
Це рештки мого першого шоу,
коли я виступав для чотирьох глядачів.
Усього.
Сорок дат, чотири людини.
Непогано.
Тож, слем називається «Усі співучасники».
Дайте освітлення для слему.
Чудово. Якраз для слему.
Почуваюся як під час нормальної легкої застуди.
Отож.
Поясніть решті.
«Ти щось зрозумів?» «Звісно, це він про Абд аль Маліка».
Давайте ще раз.
Добре, слем «Усі співучасники».
Лицемірство — не обман Ось мій міні-слем
Мені байдуже, я знав
Якби гарні сценарії приносили успіх Продюсери не отримали б…
Концерт дійшов кінця
І осоромлений я йду
Трохи сумно, як виборцю центристів
Сподіваюся, глядачі раді, бо я не садист
Погана рима, знаю, але така вже правда
Це мова Моль'єра ніби він позбавив мене данини
Ми усі співучасники, але чого? Самотнього виступу?
Наодинці зі своєю совістю, тою курвою
Хороший, поганий, жорсткий чи слабкий
Одинак Аббата П'єра
Бідний, чи жадібний до грошей
Той, хто стрічає 31 рік Поливаючи квіти у саду
Ми всі співучасники, співучасники нічого
Ми робимо те, що знаємо
Чорні, білі, жовті чи темні
Ми ж не супермени, щоб рятувати планету
У нас немає червоних лосинів Він мене засмучує
Ми всі співучасники і ентузіасти
Говорять одні й ті самі Кажуть: майбутнє — минуле
Ми всі співучасники цього «Точно!»
Жаль не допоможе
В житті не можна натиснути «Назад»
Цікава рима.
То що лишилося?
Треба встояти, коли Диявол перевіряє мене?
Ні, але ти зможеш сказати йому
Побачиш його обличчя і скажеш:
«Диявол — це я»
Герактет