Downloaded from YTS.MX
KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
- Ahoj, Danieli. - Ahoj, Manolo.
- Tvoje kafe. - A toast.
Tady máš kávu.
- Díky. - A toast s olivovým olejem.
Dobrou chuť.
Díky, kámo.
NENÁVIST
Do prdele.
- Připiš mi to. Jdu pozdě. - V pohodě.
Pojď Bruno!
Do prdele.
NENÁVIST DANIHO ROVIRY
Tak jo, měj se. Ahoj.
Cože?
Aha, bez roušky.
Tak jo, jdu na to.
NENÁVIST DANIHO ROVIRY
Ani si neumíte představit,
jak jsem nadšený, že jsem dneska tady v Malaze,
potom, co jsem přežil a dožil se 40. Kurva, jo!
Hele, stojí mi chlupy.
Když projdete chemoterapií, musíte pak ukázat každej chlup.
Podívejte na ně.
Hustý, co? Skoro jsem…
Bylo to dost o fous.
Na sekundu,
celej rok jsem vyjednával se svatým Petrem.
On: „Pojď nahoru.“ A já: „Dolů to máš stejně daleko.“
On: „Pojď nahoru!“ Já: „Pojď dolů.“ Říká: „No tak, letos je tu frmol.“
Říkám: „Mně se nechce…“
„Jestli nepůjdeš, vypadají ti vlasy.“
Já: „Fajn. Domluveno.“
Na umírání jsem byl moc línej.
Takže, díky, že jste všichni tady.
Asi to má důvod, že jsme dneska v tomhle divadle, že jo?
Přišli jste se smát, ne?
A jako komik
mám za úkol vás rozesmát, co?
To je naše dohoda, ne?
Jak vidíte, dnešek je speciální, protože jsou tu kamery.
Nahrává se to.
Bude to speciál Netflixu vysílaný
ve více než 1 700 zemích.
Kolik existuje zemí? Spousta zemí.
Spousta zemí.
Ale věci se mají takhle.
V posledních několika letech
to lidi, teda zvlášť komici, měli těžký,
protože každýho uráží strašně moc věcí.
Lidi se urazí kvůli maličkosti.
Budou se dívat lidi z celýho světa,
takže tohle je pro ty, který by mohlo urazit něco,
co tady dneska řeknu, dobře?
Takže těm, kteří by se mohli urazit,
chci říct tohle:
Prošli jsme celosvětovou pandemií.
Vlastně pořád trvá.
Ve Španělsku vyhlásili výjimečný stav.
Všechno bylo zavřený.
O dva dny později mi diagnostikovali rakovinu.
Osm chemoterapií.
Jednou za 15 dnů.
Šest hodin pumpování sraček do těla.
Litr a půl jedu.
Cítil jsem se jak přejetej.
Ne náklaďákem, to by mě zabilo.
Vypadaly mi vlasy.
Zhubnul jsem, zvracel jsem.
Osmnáctkrát mě ozařovali.
Hrudník a hrtan mi smrděly jak smažený kuře.
A to jsem vegan.
Potom jsem jel do Řecka dělat film o uprchlících,
hurikánech, požárech a nehodách na moři.
Měl jsem z toho zánět ucha.
Vrátil jsem se do Madridu
na narozeniny, ale byl jsem zavřenej na horách.
Narozeniny jsem strávil sám.
A teď mi chcete říct,
že vás urazí nějakej vtípek? Něco vám povím.
Můžete mi olízat koule zepředu i zezadu.
No nic…
Je tu horko.
Takže,
začneme. Někdo už se vlastně možná urazil.
Spousta lidí řekne, zklamaných lidí,
řeknou: „Ježíši, Dani!“
„Copak nejsi vegan?“
„Tak co to je?“
„Co je to?“
To je koženka.
Musel jsem kvůli tomu zabít pár rostlin. Nastolit rovnováhu.
Jo, jsem vegan.
Je to tak. Jsem vegan.
Spousta lidí říká: „Ježíši, Dani, proč chceš takhle trpět?
A já říkám: „Každému, co jeho jest.“ Někdo pořád fandí fotbalistům Malagy.
Svoje utrpení si vybíráme sami.
Jo, je ze mě vegan. Stát se veganem je šílený.
Spousta lidí se najednou bojí o vaše zdraví.
Samozřejmě jsou to lidé, kteří mají doktorát v oboru výživy,
ti nejvíc.
Nedávno se mě jeden tlusťoch ptal:
„Dani, jak řešíš bílkoviny?“
„Stejně jako ty, když si zapomeneš defibrilátor.“
„Snažím se přežít.“
Pak jsem mu dal pusu: „Měj se, tati.“ Takže…
Chci začít konceptem, o kterým mnoho lidí neví.
Váš původní smích.
Původní smích je ten, se kterým se narodíte.
Každý nějaký má.
V průběhu života se můžete rozhodnout ho změnit,
protože se vám líbí kamarádův smích a napodobíte ho
nebo váš smích možná
není atraktivní. Stydíte se za něj.
Řekněme,
že jste velvyslanec,
diplomat nebo tak něco. Máte důležité schůzky.
Pokud se smějete takhle,
tak to chápu,
že ho chcete změnit.
Ale i tak fandím lidem, kteří si svůj původní smích nechají.
Před pár lety jsem šel na večírek.
Něco jsem řekl a jednomu klukovi to připadlo legrační.
Měl ten nejúžasnější původní smích.
Nepamatuju si, co jsem řekl, ale on začal…
Říkám: „To je nádherný smích!“
Celou noc jsem mu vyprávěl vtipy,
prděl, padal na podlahu, dělal všechno možný,
jen aby se smál. Měl tak senzační, spontánní smích.
Dělal tohle,
zatínal pěsti.
Jako když jdete a někdo vám chce prodat kytku
a vy projdete a řeknete „Ne“.
Jeho smích vycházel odněkud z hloubky,
jakoby z nitra.
Jako by se skrz vás smála sama
Matka Země.
Pak zvrátil hlavu, jako by neměl páteř.
Jako dávkovače PEZ. Pamatujete na ně?
Vsadím se, že bych mu z krku nějakej bonbon vytáhnul.
Takovej hezkej smích.
Původní smích není jedinečnej, víte?
Stejně jako vy se smějou i lidi jinde.
Vážně, to se stává.
Víte, kdo se tak směje?
Messi.
Znáte Messiho, ne?
O fotbalu moc nevím. Líbí se mi míň a míň.
Ale všichni se shodneme, že Messi je nejlepší fotbalista na světě.
I v historii, ne?
Ten chlap je úžasnej.
Viděl jsem ho naživo hrát fotbal v Barceloně.
Na Camp Nou.
Můžete říct „Camp Nou“ nebo „Nou Camp“.
To nechápu.
Ale nejde říct „Camp Camp“ ani „Nou Nou“.
Viděl jsem ho hrát a je neuvěřitelnej.
Nejde pochopit, jak ten chlap hraje.
Je jako z komiksu. Je to neuvěřitelný.
Ale jinak, nemyslíte si, že mimo svět fotbalu je Messi…
Možná světla svítí, ale nikdo není doma?
Jak říká můj kámoš, komik Tomás García: „Nemá všechny kačenky v řadě.“
Vlastně si myslím, že i ve světě fotbalu
má někdy těžký chvilky.
Například,
turnaje jako Copa del Rey, Liga mistrů,
jsou vyřazovací soutěže, že jo?
Vyhrajete zápas a postoupíte do dalšího kola.
Říkám vám to, protože Malaga se do takových nekvalifikuje.
Takže jo, musel se s tím mockrát vypořádat.
Víte, jak to funguje, že jo? Jsou dva zápasy
a tým, který dá nejvíc gólů, postoupí do dalšího kola.
Pokud je to nerozhodně,
postupuje tým, který dal nejvíc gólů na hřišti soupeře.
Protože to je teoreticky těžší, že jo?
Jak často se to asi stává Messimu.
Představme si to, jo? Vymyslím si to.
Copa del Rey, semifinále.
Barcelona versus Malaga. Vymýšlíme si.
První zápas je na stadionu La Rosaleda, dobře?
„Rosaleda“ nebo „Ledarrosa“. Dá se říct obojí.
Na La Rosaleda
remizují 3:3.
Tři–tři tady v Malaze.
Na Camp Nou nebo Nou Camp remizují 1:1.
Rozhodčí zapíská.
Když se při zápase Barcelony ozve píšťalka, je tam kamera,
která zabere Messiho, ať je kdekoli.
Normálně hraje záložníka,
ale teď vypadá takhle…
Jako by ho tam
vyklopil létající talíř a on vůbec nic netušil.
Když se doma dívám na zápas, je mi ho líto.
Říkám: „Můžete mu někdo prosím vysvětlit, co se děje?“
Teď je to ještě těžší, protože tam nemá kamaráda.
Hraje v Japonsku. Víte, že jeho kámoš je Iniesta?
Nejvíc nejlepší kámoš.
Když se mu podíváte do telefonu, má tam „AAAndresito. Kámoši.“
Podívejte se na videa ze starších zápasů.
První, kdo jde k Messimu
a předstírá, že ho jen objímá, je Iniesta.
Ale on mu šeptá: „Jsme v dalším kole, Messi.“
A on na to…
Myslím, že je moc roztomilej.
Messi je roztomilej.
Messi je ten typ člověka, který když je pod velkým tlakem,
třeba ve finále Ligy mistrů,
když se celý svět dívá a čeká, že Messi vstřelí gól,
osmdesátá minuta, nerozhodný stav 1:1,
Messi by v takové situaci mohl říct něco jako tohle.
Když ošetřují zraněného hráče, Messi jde k postranní čáře
a řekne něco takovýho…
„Páni, ta voda chutná skvěle.“
A pak od půlky zaskóruje nůžkama.
To je ve stručnosti Messi.
Má strach z rozlišováků.
Zjistil jsem to nedávno. Fóbie z rozlišováků.
Před časem byla na internetu fotka,
která vyvolala celkem pozdvižení.
Tahle fotka vyšla už dávno.
Lidi říkali: „Páni, on si neumí vzít rozlišovák.“
Ale no tak. Očividně jen tak šaškuje.
Jako když zahodíte šanci a jdete…
Nemyslím si, že se snaží prostrčit hlavu.
Ví přeci, že tam není… Že jo?
Ale znáte lidi, Messi tohle a Messi tamto.
To je jedno, prostě se to stalo.
Asi za dva nebo tři týdny
se na internetu objevila další fotka. Tahle.
Má tam UNICEF, což je jako…
Měli byste vidět
všechny ty memy, udělané z téhle fotky.
Nemám je tu, protože nejsou moje. Ale jsou neuvěřitelný.
Můj oblíbený je ten, kde je místo E.T. v košíku na kole
cestou na Měsíc.
Super. Obléká se. Špatná fotka.
To je vše. Lidi dokážou být tak zlí.
No nic.
Za tři nebo čtyři týdny…
vyšlo tohle.
Už se ho prostě nemůžu zastávat.
Chce se mi zavolat jeho mámě a zeptat se:
„Jakou dírou se při porodu snažil dostat ven?“
No nic.
Vtipy o roztomilém Messim stranou,
Lionel Messi jako osobnost mě fascinuje.
Je fascinující, jak může být člověk tak silný
a zároveň tak zranitelný.
Celý svět vidí Messiho jako boha,
ale když Argentina na mistrovství světa najednou vypadne, lidi ho chtějí zabít.
Doslova ho chtějí zabít.
A já říkám? „No tak, dělá svou práci.“
Snaží se dělat, co může, jako my ostatní.
Ale protože je veřejná osobnost…
A to platí pro každýho fotbalistu,
každýho sportovce, každýho umělce,
herce, hudebníka, novináře, dokonce i komika.
Jako veřejný osoby jsme kurva přímo na ráně.
Podle toho, jestli to zpackáme, nebo ne,
nás může zlynčovat rozzuřený dav, rozlícená lůza.
Je to jako: „Páni.“
To je drsný, co?
Už nebudu mluvit o „nich“.
Pojďme se zamyslet nad společností jako celkem, nad tím,
odkud se bere ta nenávist.
Necítíte to?
Nemáte pocit, že ze společnosti
přímo čiší nenávist?
A začalo to už dávno před pandemií.
Tohle vystoupení dělám už dva roky.
Neměli jste už před koronavirem pocit, že lidi jsou šílený?
Lidi jsou nasraný.
Jsou neustále napružený.
Když se něco podělá, nepomůžeme.
Ukazujeme prstem, aby někdo neobvinil nás.
To je ten zasranej přístup „mám tě“.
Necítíte to?
Chápu, že ve hře je spousta faktorů.
Je hodně důvodů, proč ze společnosti čiší nenávist.
Chápu, že některý lidi jsou bez práce
nebo mají práci na hovno a nezvládají platit účty.
Je logický bejt zahořklej, když žijete z ruky do huby.
To je asi opodstatněnej důvod.
Jo, žijeme ve společnosti,
kde nás komandujou nezodpovědný politici.
Jako by vládli ze školního hřiště.
Chápu, že to nás sere.
Chápu, že se na nás valí štvavý články v novinách,
který nás prostě pořád serou.
To chápu. Sociální sítě vás dokážou nasrat.
Nevím, jak vy, ale Instagram…
Mám Instagram a mám pocit,
že všichni jsou tam šťastnější než já.
Můžu se podívat na sousedův profil:
„Tohle je můj soused?“ Vždyť je to břídil.
Když ho vidím na Instagramu, chci bejt na jeho místě.
To se stává.
Asi si mnozí z vás říkáte, že jsem na pár faktorů zapomněl,
ale je jeden, o kterým chci mluvit.
Je to faktor,
kterýho si nikdo nevšimne, protože jsme…
A to je stres.
Stres.
Lidi na něj zapomínají, protože není vidět.
Jako wi-fi, nevidíte to.
Ale něco vás to stojí.
Na chvilku se nad tím zamyslete. Stres.
Stres.
Co tě trápí dnes?
Tvůj stres.
„Cože, on se tady snaží rýmovat?“
„Drž se vtipů.“
Budu mluvit o svým vztahu se stresem
až do dneška, kdy je mi 40.
Odjel jsem z Malagy v 17 nebo 18 letech.
Člověk není ve stresu, na všechno kašle.
„Stres“ bych ani nenapsal.
Můj život v Malaze nebyl stresující.
V 17 nebo 18 letech jsem se přestěhoval do Granady.
To je město v Andalusii. Je ještě menší. Co víc k tomu říct?
Je bohémské.
Je tam kultura, umění,
hudba, múzy.
V podstatě všechno je, co by kamenem dohodil.
Všechno je hezky u sebe.
Takže samozřejmě žádný stres.
Ale…
asi před 13 nebo 14 lety jsem se přestěhoval do Madridu.
Chtěl jsem tohle dělat naplno a v Madridu se člověk může prosadit.
Takže jsem si říkal, že neztratím svou andaluskou identitu,
svůj styl, svoji pohodu. Chápete?
Do Madridu jsem přijel úplně klidný.
Nastěhoval jsem se. Dal tam svý krabice.
Nevybaloval jsem. Hodil jsem tam věci a říkám:
„Je čas na procházku. První den se nebudu stresovat.“
Slyšel jsem o Retiro Parku, tak jsem vyrazil tam.
Říkal jsem si: „S takovým názvem to nebude špatný.“
„Dobrá, jdeme…“ Už tam nechodím.
Vůbec tam nechodím.
Myslel jsem, že se projdu, najdu inspiraci.
Ne, potřebujete zpětné zrcátko.
Jsou tam cyklisti, běžci, kachny… Na hovno!
Radši jsem šel pryč. Je to lidská centrifuga.
Ale ukázalo se, že to není jen Retiro. Takovej je celej z Madrid.
Celý město. Každá čtvrť. Usera, Malasaña. Legazpi…
Vyberte si. Davy chodců…
Viděli jste, jak chodci chodí?
Říkám si: „Ten jde zneškodnit bombu.“
„A ten taky, ale jde opačně. Co se děje?“
Jednou jsem chtěl sledovat toho spěchajícího.
Říkám si: „Uvidíme, kam půjde.“
Vrazil do zdi a zasekl se.
Říkám si: „Proboha, všichni jste roboti.“
Uniká mi tady něco?
Nějaká zombie apokalypsa,
zpráva, kterou jsem neslyšel?
Jako by odstřelovači na střechách
říkali: „Kdo se zastaví na víc než 20 sekund,
tomu ustřelím hlavu!“ Ale, no tak.
Jízda autem v Madridu?
Jízda autem v Madridu.
Nemáte ponětí, jaký to je. Já dělal řidičák v Granadě.
Osm let jsem nezařadil čtyřku.
Panenko Maria, ty ale jezdí rychle!
Jen tak náhodně střídají pruhy!
Každý použití blinkru
nejspíš stojí 20 eur. Ti hajzlové šetří!
Když řídíte v Madridu, musíte uhodnout, co ten před váma a za váma udělá.
Mám sám dost práce rozhodnout se, co kurva udělám já!
Ale nejděsivější na Madridu nejsou řítící se auta.
Jsou to ty, který stojí.
Tyhle věci mě děsí.
Jedu autem v Madridu. Rozsvítí se červená a já si říkám:
„Prosím, ať nejsem vpředu.“ A bum, jsem tam první.
Je to tak stresující!
Stojím tam, kluk z farmy, kterej neměl nikdy vyčuhovat.
Zlomil jsem stresem už čtyři volanty. Říkám si: „Dávej pozor. Bude to dobrý.“
„Nikdo na tebe nebude řvát. No tak.“
V jednu chvíli vidím blondýnu z Pomády se šátkem:
„Do toho, kluci!“ A já říkám: „Jedeme!“
A najednou za sebou slyším klakson.
Podívám se dozadu, dopředu, pořád červená.
Říkám: „Ten hajzl cestuje v čase!“
Ohnul kartézský souřadnice, časoprostor. Zatracenej Marty McFly!
A co randění?
Randění?
Tohle se neděje jen v Madridu. Je to všude.
Co se to stalo s randěním? Proč to jde tak rychle?
Nejsem žádnej potrhlej stařík. Je mi 40.
Ale vůbec to nemůžu pochopit.
Ptal jsem se kámoše: „Jak teď lidi randí?“
„Už se nechodí jen tak na pivo nebo na schůzku?“
On říká: „Vůbec ne.“
„Teď je to přes aplikace.“ Já: „Cože?“
„Jo, přes aplikace.“
Říkám: „Aplikace?“ A on: „Jo.“
„Můžeš flirtovat z domova.“ „Vážně?“
A on: „Včera jsem se seznámil při sraní.“
Říkám: „Cože?“ A on: „Jo.“
To se stává.
Ona řekne: „Hezkej chlap.“ A kámoš se seznámí při…
A já říkám…
„Co je to za aplikace?“
A on: „Je jich spousta!“
„Existuje Grindr, Tinder, Winder, Fringer,
Chatsky, Forchis, Bikin, Bondis, Brendis, Truskis, Frosties,
Chisquis, Tejeringuis a AdoptaUnTío.
A já na to…
„Dáš mi papír, abych si to zapsal?“
A když vidím lidi ty aplikace používat, jsem ztracenej.
Je to jako videohra.
Říká: „Podívej na tohle. Beru, neberu, beru, neberu.“
Jistěže jsem to zkusil. Šel jsem za holkou,
přijdu a říkám: „Ahoj, já jsem Dani.“
„To je mi fuk. Dej mi péro. A teď běž kurva domů.“
Dokonce jsem přišel domů a stál chvíli ve tmě
v obývací pokoji a říkal si…
„Já ani nevím, jestli jsem šukal.“
Nejsou žádný stopy.
Stalo se to tak rychle.
Randění je teď
jako dívat se na Netflix.
Je to dobrý a všechno, ale
běží to tak rychle.
Stalo se nám to všem, že jo?
Je úterý, půl desátý večer. Vrátíte se z práce.
Uděláte si rychlou večeři a řeknete si: „Zkouknu epizodu na Netflixu.“
Na seriálu a řadě nezáleží.
Ať jste kdekoli, ať se díváte na jakýkoli seriál.
Pustíte epizodu, někam hodíte dálkový ovládání
a… začne to, protože jste to spustili.
Proto to začne. „Není to hezký…“ A ten pořad je skvělej.
Myslíte, že bych teď Netflix pomlouval?
A říkáte si: „Ta herečka je úžasná. Nečekal jsem… Páni!“
„Ty vole, ty efekty nejsou laciný.“
Skončí to a vy si řeknete: „Vyčistím si zuby a jdu spát.“
Když vstáváte, koutkem oka vidíte „Další epizoda“
a pak „šest, pět, čtyři…“ Hledáte telefon.
„Tři, dva, jedna…“ Teď už se musíte dívat.
Musíte. Tu hypnózu nejde prolomit.
Viděl jsem celý Papírový dům za jednu noc. Neptejte se jak.
Prošel jsem celej Netflix.
Přišel jsem o práci, o rodinu.
Dívám se znovu na druhou řadu Přátel.
A nepamatuju si nic, co se tam stalo!
Vůbec nic!
Takhle si člověk věci neužije.
Nemluvím o tom, jak randili mí rodiče.
Já nevím, spíš jak to bylo asi tak před 20 lety.
Bylo to trochu víc…
Randění bejvalo jako sledování pořadů v běžný televizi.
A bylo to úplně v pořádku, ale jiným tempem.
Stejný scénář.
Úterý večer, půl desátý. Přijdete z práce, uděláte si večeři
a ve 21:20 si říkáte:
„Zapnu to ve 21:30,
protože celý týden dávají reklamy…
že ten pořad začíná ve 21:30.“
Do obýváku jdete okolo 21:25,
jen pro případ,
že by to dávali dřív.
Takže se posadíte s večeří.
Je 21:25.
Je 21:30 a vy si říkáte: „Fajn.“
Je 21:40.
Je 21:45 a vy si říkáte:
„Možná ten chlap, co mačká to tlačítko…“
Život je takovej, že jo?
Je 21:55… Nevím jak vy,
ale já mám ten problém, když se dívám na film nebo jinej pořad
a mám večeři, rád začínám jíst
když to začne, jako ve stejnou chvíli.
Takže tam sedím a napadá mě: „Jen počkej, vystydne ti to…“
„Vystydne mi salát.“
A ve 22:15…
ten pořad začne. Bezva.
A je moc dobrej. Říkáte si:
„To je úžasný!“
„Těm dvěma hercům to spolu vždycky tak jde.“
„A ta hodnotná produkce. Můj ty Bože!“
Pak se ozve hlas: „Vrátíme se po komerční přestávce v březnu.“
Řeknete si: „Dobře. Budu žít dál.“
„Půjdu na vysokou, v létě se budu opalovat
a příští rok se podívám.“ Ale no tak!
Musí existovat něco mezi tím, ne?
Musím přiznat, že jsem podlehnul stresu Madridu.
Ale asi před devíti lety
někdo vstoupil do mýho života
a úplně ho změnil, změnil to, jak chápu život, jeho tempo.
Byl to můj první pes. Jmenuje se Bramborová tlama. Jasný?
Pořád je naživu. Jsme spolubydlící.
Je to starší dáma. Pořád sedí.
Nevím, jak se pohybuje. Podívám se a je tam.
Pak jdu do pokoje a je tam. Nevidím ji v pohybu.
Jako poskakující animák, teleportující se Goku.
Nikdy jsem ji neviděl jít.
Ale někam přijdu a ona je tam.
Každopádně, kromě toho…
když jsem byl s ní, něco se mi stalo.
Úplně mě to změnilo… Počkejte.
Nebojte se, nebudu dělat takový to „můj pes je výjimečný…“
Ne. Myslím, že jsme tím trochu přesycení.
Aspoň já jsem. Mám dost pejskařů, kteří pořád říkají:
„Můj pes je tak…“ Počkejte chvilku.
Kdo tady má psa? Zvedněte ruku.
Sakra, to je spousta pejskařů.
Skvělý. Myslel jsem si to. Hned jak jsem vešel…
To nic. Jsem na to zvyklej.
Musíte mi odpustit,
ale myslím si, že vy pejskaři jste…
zasraná sekta.
Nesnesitelný.
Snažím se nechodit do stejných parků ve stejnou dobu
a nevídat stejný majitele, protože to došlo tak daleko,
že když jednoho vidím potřetí, chci ho praštit.
Protože je to tak. Možná se to stává i jinde, ale v týhle zemi…
pět procent psů, a to maximálně,
je impozantních, majestátních. Jasný?
Nepopiratelně, objektivně krásní.
Jen málokdo může říct: „Podívejte na mého krásného psa.“
A pes udělá… A vy si řeknete: „Fajn.“
Ale 95 % majitelů psů…
má nespárovaný ponožky, psy ze smetiště.
Pokud mu nechybí oko, chybí mu noha nebo chodí nakřivo.
Říkáte: „Hele, jak je roztomilej.“
A já: „Mohli bysme to probrat, ale nemám čas.“
Takže když nemůžete říct, že váš pes je krásnej,
což většina z nás nemůže,
jakej máte argument? Jak se chlubíte svým psem?
V týhle zemi říkáte:
„Můj pes je tak chytrej.“
Každej má nejchytřejšího psa na světě.
Jo, ty chytrý psi už mi lezou na mozek.
No tak! Jsou snad španělský univerzity plný psů?
Mám v Madridu krásnou sousedku.
Je jí přes šedesát.
Má psa, a protože ví, že psy miluju,
myslí si, že mě zajímá všechno, co mi o tom psovi řekne.
Skoro bych řekl: „Pokud je váš pes šťastný a zdravý,
mohl bych na něj srát dvakrát.“ Co tohle?
Jednou mě přepadla na schodech. „Dani…“
Říká: „Dani, můj pes je tak chytrý.“
Poslechněte si tohle.
„Vstávám ráno hodně brzy
a beru psa ven.“
„Udělá svoje. Jdeme domů.“
„Nakrmím ho, vypiju kávu, dám si toust
a skočím si ven.“
Protože to starší lidé dělají. Nechodí ven.
Skáčou si ven.
Slýchám to už od dětství. Každý ráno
jsem se bál, že nějaký stařík na mě vypadne z okna.
Nastane věk, kdy se rozhodnete skočit si ven.
Říká: „Skočím si ven.“
„Vyřídím pár věcí a okolo třetí jsem zpátky.“
„A teď poslouchej, Dani.“
„Bydlím v prvním patře.“ Říkám: „Já vím.“
„Jdu nahoru po schodech. Nevydám ani hlásku, Dani. Ani hlásku.“
„Jsem ninja.“
„Strávila jsem pět let v Macumotu,
připravovala se na všechny možnosti.“
„V mé vesnici mi říkají Vakuovačka.“
Říká…
Měla sukni vykasanou až sem, spodničku, punčochy…
„Dani, vytáhnu klíče. Žádný hlučný řetízek na klíče.“
„A jdu ke dveřím.“
„Zasunu klíč.“
„Dveře se trochu otevřou, ale nevydají zvuk.“
„Namazala jsem je.“
Dveře ninjů.
Pokračuje:
„Takže malinko otevřu dveře, jenom takhle.“
„Má tam čenich, protože ví, že jsem to já!“
A já říkám: „No kurva!“
„To je do prdele k neuvěření. Hele…“
„Poslouchejte mě dobře, sousedko.“
„Odešla jste v osm ráno. Pes usnul ve svým pelechu v obýváku.“
„V 8:30 slyšel hluk a myslel si, že jste to vy.
„Šel ke dveřím, zjistil, že ne, a vrátil se do pelechu.“
„Pak někdo vedle zvonil, myslel, že jste to vy.“
„Šel ke dveřím, zjistil, že ne, a vrátil se do pelechu.“
„Prdnul si, myslel, že jste to vy,
šel ke dveřím, zjistil, že ne, a vrátil se do pelechu.“
„Než jste přišla domů, pes šel ke dveřím 737krát zjistit, jestli to nejste vy.“
„Viděla jsi jen poslední kolečko, blbko.“
„Ale ten pes ušel svatojakubskou pouť za jeden den.“
„Ach, je tak chytrý, Dani.“
„Jasně, ale když sežere nějaký sračky v parku, tak nic neříkáš.“
„To si necháváš pro sebe.“
„Nedávno jsem mu vyhubovala…“
Nikdy neříká proč.
Možná sežral dvoumetrovou šálu.
„Podívej, jak je chytrej.“
„Vyhubovala jsem mu a řekla jsem ‚Ne‘.“
„Tohle nedělej.“
„Poslouchej, Dani. Jen se na mě díval
s takovým výrazem…“
Teď přijde hláška, kterou naprosto pohrdám. Říká:
„Jako by chtěl promluvit.“
Chtěl promluvit? Psi nemluví!
Žádnej zasranej pes nikdy nemluvil!
„A ještě něco, jestli toho psa někdy uvidím mluvit,
vykopnu ho z okna.“
„Ty schizofreničko!“
Děla se mi kurva blbě z chytrejch psů a…
Promiňte, jen chci bejt upřímnej, nic víc.
To je mý pravý já. Omlouvám se.
S pejskařem bych nešel ani na kafe.
Promiňte.
A vy, kočkaři…
Tak jo.
Kdo ji má? Nestyďte se.
Kvůli koronaviru vám nemůžu dát facku.
No tak, kdo má kočku?
To je hodně lidí, míň než pejskařů, ale dobrý.
Mimochodem, má někdo kombo?
Co máte?
Tři psi a dvě kočky. Co bude dál, divočák?
Ti z vás, kteří mají kombo,
tohle není o vás. Vy jste z obliga.
Vy, co máte jenom kočky,
odpusťte mi, ale
myslím, že máte…
komplex méněcennosti…
a těžkej.
Vy kočkaři věnujete veškerej svůj čas a energii tomu,
že se snažíte ostatní přesvědčovat, i když se vás nikdo neptá,
že mít kočku
je lepší než mít psa.
Že kočka
je lepší
než pes.
Já říkám: „Investujte si čas a energii, do čeho chcete.“
Co mě štve, je, že 95 % vašich argumentů je tohle:
„Moje kočka, páni. Moje kočka je nejlepší.“
„Přijdu domů
a kočka přijde.“
„Chce pohladit.“
„Dá mi packu.“
„Hodím jí klubíčko a ona ho přinese.“
„Je to,
jako by ani nebyla kočka.“
„Je jako pes.“ Jseš kurva blbej?
To, co chceš, je pes!
No vážně.
Omlouvám se, ale
pokud máte psy nebo kočky, neoslovujte mě na ulici.
Nedopadne to dobře.
A vy, lidi s dětma…
Proč jste vy rodiče takoví?
Když se stanete rodiči, jsou z vás troubové.
Například ženy.
O co vám jde? Jakmile se stanete mámou nebo se dozvíte, že budete mámou,
váš operační systém havaruje.
Ne, je to tak. Nevím, jestli je to software nebo hardware,
nikdy jsem nepochopil ten rozdíl.
Ale začínají se vám stávat tyhle poruchy systému.
Například měrné jednotky.
Začnete je míchat dohromady.
Používáte je špatně.
Jednou jsem volal kamarádce, se kterou jsem roky nemluvil.
Netušil jsem, jak se má.
Zavolal jsem jí a říkám: „Čau! Jak se máš? Moc rád tě slyším…“
Ona na to: „Jsem teď máma.“
A já: „Páni, to je skvělý? Kolik mu je?“ Ona: „192 týdnů.“
Úplně mě to vykolejilo.
Mám mu dát hračku, nebo doutníky?
Chci říct: „Vážně si musím vzít kalkulačku?“
Nakupujete jídlo. Pokladní řekne: „Bude to 1 532 centů.“
Nenaštvalo by vás to?
Máme větší měrný jednotky, který usnadňujou život.
Takže nám to prosím nedělejte.
Vy rodiče jste posedlí.
Posedlí tím, že svoje děti učíte věci, na který nejsou dost starý.
Proč? Kvůli chlubení.
„Můj syn chodil v devíti měsících.“ Proč?
Proč stresovat to druhý dítě, jeho rodiče?
A všechno, co vaše dítě dělá, je výjimečný.
„Podívejte, jak kaká na podlahu!“
„Není to úžasný?“
A já na to: „Jo, protože je mu osm. Je to úžasný.“
Jste posedlí! Neměli bysme na ně tlačit.
Ať se učí věci svým vlastním tempem,
pár měsíců sem nebo tam. Dokud to není extrém, ne?
Já nevím.
Jediná věc, kterou jsem jako dítě
dělal o pět měsíců dřív,
bylo jezení vánočního cukroví v srpnu. Nic víc.
Mám kamarádku.
Je z Malagy. Bea, moje nejlepší kamarádka. Jsme kamarádi už od dětství.
Je to úžasná žena. Je laskavá, velkorysá,
krásná osoba. Je to génius, zdravotník, lékařka.
Říkejte si tomu, jak chcete.
Je skvělá, nejlepší ze všech. Je to bedna.
Výjimečná žena.
Má dvě děti. Když měla to první,
chtěla mě za kmotra. Byl jsem nadšenej.
Takže když přijedu do Malagy, snažím se udělat si na ně čas.
Když
tomu dítěti bylo asi šest měsíců,
přišel jsem k nim. „Ahoj, Beo.“ „Ahoj, Dani. Jak se máš?“
Ptám se: „Kde je Paquito?“ „Šel nakupovat,“ říká.
Paquito je její manžel.
A já říkám: „Kde je Nico?“ To je to… Ona: „Tady, v…“
Asi to byla postýlka nebo… prostě tam ležel.
„Támhle je. Právě se probudil.“
Šel jsem tam… Nevím, jak vy, já mluvím s dětma normálně.
Jasný? Nemůžu to soudit, protože nejsem rodič, pokud vím,
ale používám normální hlas. Mám problém.
Bez ohledu na to, jak jsou malí,
jsou chytřejší, než si myslíme. Že jo?
Představuju si, jak dítě leží v postýlce, kolíbce nebo tak něčem.
To dítě vidí jen lidi, kteří se vynořují a zase mizí.
A dělají…
To dítě si musí myslet:
„Jsem u těch největších idiotů v Malaze.“
„Buď to, nebo jsem z rodu Bourbonů. Já nevím.“
Snažím se mluvit normálně.
Neříkám, že tam má člověk přijít a mluvit o akciových trzích.
Jen se chovat normálně.
Je tam kamarádka Bea. Jdu k dítěti.
„Jak je, Nico? Jak se máš, krasavče?“
„Ty jsi fešák. Moc jsi mi chyběl.“
Najednou slyším:
„Podívej, jak jsem vyrostl, kmotře.“
„Ty botičky, cos mi dal, mi už nejsou.“
„Beo?“ Nezapomeňte, je doktorka. „Beo?“
„Ne, to jsem já, tvůj kmotřenec.“
„Jsem tady v postýlce.“
„Moc jsem vyrostl.“
„Nevšiml sis toho?“
Já na to: „Aspoň si kurva zakryj pusu, panebože!“
Kdy se z vás rodičů stali břichomluvci?
Nechápu to. Ať mluví, až bude připravenej.
Ale nemluvte za něj. Děsí mě to.
Chcete za ně mluvit a všechno dělat.
Je mu šest měsíců: „Je velkej, viď?“
Jste posedlí růstem.
Devět měsíců: „Podívej na něj." Já: „Dobrý.“
Rok a půl: „Má růstový spurt!
Dva roky: „Hele, je obrovskej.“ A já: „Jo, je to dítě!“
„Jistěže roste. To je normální.“
„To není nic výjimečnýho.“
„Výjimečný je být v šesti měsících takovýhle.“
„A takhle vysokej po roce.“
„A takhle po roce a půl.“
„Když se pak ptám: ‚Kde je?‘“
„A ty řekneš: ‚Vrátil se mi do pipiny.‘“
A já: „Hrome!“
„To je výjimečný! Volej Věřte nevěřte!“
„Volej televizi!“
„Ale do tý doby,
dokud ho nestrčíš do terária jako zkurvenýho leguána,
bude to dítě dál růst,
tak, jak uvádějí
fyziologické a nutriční standardy pro děti v zemích prvního světa.“
Jste tak zasraně posedlí.
My je nehodláme sníst. Jsou to děti, ne podsvinčata.
To se trochu vymklo z rukou. Promiňte.
Jde jen o to, že někdy tyhle věci…
Odpusťte mi.
Páni, ta voda chutná skvěle.
No, promiňte. Jak jsem říkal…
Ztratil jsem nit. Bramborová tlama, vzpomínáte si?
Takhle jsem se s ní
zbavil stresu, když jsem žil v Madridu.
Místo abych se s ní chlubil,
ukážu vám fotku, abyste viděli, jak vypadá.
Uslyšíte tu nejnezaujatější možnou verzi toho příběhu
a pak přejdeme jinam.
Žádná fantasy, kouzla, Gandalf, Krysař, žádný kecy.
To je Bramborová tlama.
Dobře?
Jako by chtěla promluvit.
Je čelem k nám, jo?
Lidi vzadu si asi říkají: „Je to hlava, nebo zadek?“
Je to nádherná fenka.
Jediný problém je, že snadno tloustne.
Musím s ní hodně chodit a hlídat, kolik sežere.
Právě měla kontrolu u veterináře, kde už dlouho nebyla.
Podívali se jí do uší a tak.
Veterinář ji postavil na váhu
a říká: „Dani,
to je pořádná velikost.“
Já na to: „Jo, je to trochu veliký.“
Myslím si: „Snad mluví o mým penisu, a ne o psovi.“
„Přinutit ji zhubnout je těžký.“
To nic není. Zmenší se,
až budu bos v katedrále.
Smějete se, jako byste byli mockrát v katedrále bosí.
Bramborová tlama přišla do mýho života, když jsem žil sám,
měl jsem spoustu práce, byl jsem vystresovanej.
Nevěděl jsem o psech nic.
Teď už vím. Dovolte mi dát vám pár rad o domácích mazlíčcích,
psech, kočkách. Dělejte to správně. S láskou.
Pečujte o něj. Dobrý žrádlo, veterinář…
Prostě to dělejte správně.
Vážně. Je to živá bytost a má svoje city.
Není to fašista. Zkusíme se o něj dobře starat, jo?
Takže, pamatuju si, že bylo úterý.
Ráno jsem vstal,
vzal ji ven, aby udělala, co musí.
Šli jsme domů, nasnídal jsem se a šel do práce.
Přijdu domů ve čtyři a mám 30 minut,
abych ji vyvenčil, než budu muset jet přes celý Madrid.
Takže ji vezmu ven, plnej stresu.
A když jste ve stresu, váš pes to vycítí.
Říkám: „No tak, udělej hovínko. Vyčůrej se. Přijdu pozdě.“
Vyčůrá se a vykaká a jdeme parkem domů.
Spěchám, mám strašný zpoždění
a ona se zastaví. Říkám: „Poběž, Tlamičko. Poběž, Bramborová tlamo.“
A podívám se, proč se nehýbe.
Vidím, že se opravdu chtěla na chvilku zastavit,
protože si chtěla
čichnout ke kytce.
Stál jsem tam a koukal
a všechno teď dávalo smysl.
Tehdy jsem řekl: „Počkej, možná právě o tomhle je život.“
„Možná, že život je o tom, někdy se
na chvíli zastavit
a přivonět si.“
Vzal jsem telefon,
zrušil dvě odpolední schůzky a odložil ty zítřejší,
vypnul telefon,
dal si ho do kapsy,
pustil ji v parku a řekl: „Bramborová tlamo,
tohle odpoledne je pro tebe a pro mě.“
„Tohle je naše odpoledne.“
Ano, pane.
Tak to bylo.
Tehdy se pro mě všechno změnilo.
Pro ni taky. Skvěle se bavila.
Schovávala se do křoví,
čůrala, kam chtěla,
čuchala, k čemu chtěla,
hrála si s dětma. Několikrát ji napadly…
Byla to sranda.
Od té doby je můj život úzce svázaný
se psy konkrétně a se zvířaty obecně.
Bydlím se třemi psy. Někdy jich mám pět nebo šest.
Taky jsem symbolicky adoptoval osla, šimpanze, gorilu, orangutana
a „vrána letí, nemá děti…“
To se vymklo z rukou.
No nic.
Nebudu tu mluvit klasicky o tom,
jak jsou psi lepší než lidi.
Ne, to je moc zjednodušující, ne?
Ale je pravda, že když s nima dlouho žijete,
všimnete si drobností, který ukazují, že jsou lepší než my.
Pár vám jich řeknu.
Psi nemají kapsy a je to pro ně výhoda,
protože žijou… Nestarají se o materiální věci.
Jdete ven. Řeknou: „Nasazuješ mi obojek? Kurva, jo.“
„Taky mi dáváš kšíry? Kurva, jo.“
„Oblíkáš mi růžovej třpytivej obleček? Ty kurvo.“
„Ale dobře. Jdeme.“
Navíc já to vidím.
Když zavřu dveře, podívá se na mě jako:
„Nevadilo by mi, kdyby sis tam nechal klíče.“
Nebo jdete k veterináři, to je vždycky to nejdražší.
Veterinář říká: „Bude to 300 eur.“ Podívám se na ty tři a oni:
„Nemám…“
A ten další…
„Vyběhl jsem jen tak.“
Je ještě další věc,
ve který jsou psi lepší než my.
Psi a taky kočky.
Psi a kocouři, feny a kočky, nebinární psi a kočky, jasný?
Mnozí z vás o tom už určitě přemýšleli,
protože je to klasika.
Doufám, že tu nejsou žádný děti.
Psi a kočky mají schopnost
lízat
si
choulostivé partie.
Někdo udělal…
„Jseš si jistej?“
Můj pes Buyo je na to odborník.
Adoptoval jsem ho jako druhýho.
Dělá to celej den, jde do toho, rozjíždí to naplno.
Pozoruju ho se směsí nenávisti a závisti…
„Dobře, Buyo. To stačí.“ A jde do toho…
Mstí se mi. Vzal jsem mu koule, tak si říká: „Vypulírujeme si péro“.
A já: „Ale…“
A on pokračuje.
Vydrží to třeba 20 minut.
Když si rozcvičí záda, je na řadě zadek. A já: „Ksakru!“
Často se ptám sám sebe:
„Cítí se trapně, když to dělá před lidma?“
Trapně? Pes? Trapně?
Zvíře, který se vám dokáže dívat do očí, když sere.
Kdy jste se při sraní dívali do očí?
Nevzpomínáte si, co?
Jsou lepší než my.
Tady je řečnická otázka.
Kdybyste mohli, lízali byste si intimní partie?
Zamyslete se.
Nechám vás o tom přemýšlet.
Samozřejmě neodpovíte hned,
ale zítra, při snídani s matkou…
Klasický rozhovor u stolu. „Mami…“
Mám tady další otázku, dobře?
Tahle je jen pro chlapy,
co na první otázku odpověděli „ano“.
Dobře? Vy, kteří byste to dělali…
Dobře? Připravte se.
Vidím jen horní půlku obličeje, ale vypadá nezbedně.
Jste jeden z vyvolených.
Pokud byste si to mohli lízat
a dělali byste to, otázka je,
vytáhli byste ho včas?
Přemýšlejte, neodpovídejte.
Tohle je velmi osobní,
ale rád vás nutím přemýšlet.
Řeknu vám, co bych dělal já.
Já nemám co ztratit.
Právě jsem poslal do prdele svatýho Petra. Je mi to fuk.
Například, kdybych mohl, dělal bych to?
Samozřejmě!
Dělám to od roku 19… Spíš se to snažím dělat od roku 1991.
Dal jsem do toho všechno, ale nejsem tak ohebnej.
Myslím, že v některých případech se páteř přeceňuje.
Ještě jsem neviděl smutnýho slimáka.
A teď,
pokud jde o druhou otázku,
kdybych mohl a dělal to…
vytáhl bych ho…
Ne.
Držel bych jako čubka.
Vytvořil bych si vlastní smyčku udržitelnosti.
Nabízím.
Poptávám.
Jelikož jsem vegan, trocha bílkovin neuškodí.
A až skončím, pusu na tvář a dobrou noc.
No tak! Samozřejmě!
Samozřejmě, že bych to dělal!
Otevřete svou mysl.
Je to všechno vaše.
Čiň ostatním tak, jak chceš, aby oni činili tobě.
Buď dobrý křesťan.
Odpusťte mi.
Promiňte, že jsem tak vyšinutej.
Říkám věci, který byste ode mě nečekali.
Někteří jste možná zklamaní.
Ale tak to prostě je.
Taky nenávidím spoustu věcí. Vím, že je to špatně,
ale každej něco nenávidí. Třeba, já nevím,
nenávidím čekání ve frontě. To prostě nezvládám.
Nenávidím, když soused vrtá v osm ráno.
Šílím. Zabil bych ho holýma rukama.
Nenávidím, když mi vychladne toust.
Nenávidím, když vyjdu ze sprchy a chce se mi kadit.
Říkám si: „Sakra.“
Ale pro lidskou bytost je něco horšího,
nenávidět lidi, nejen situace.
No, já lidi nenávidím.
Ale je to ještě horší. Když se přiznám, že nenávidím některý lidi,
jsou to lidi, který maj ostatní rádi.
Já je nemůžu vystát. Lituju. Přiznávám to.
Pouštím to ven.
Chci, abyste věděli, co jsem zač.
Nenávidím Rafu Nadala.
Nenávidím ho z hloubi duše.
Nejen teď. Nenávidím ho od začátku.
Nemůžu ho vystát!
Rafa Nadal.
„Nejlepší španělský sportovec všech dob.“
Děti ho milujou. Mámy ho milujou…
Dává dobrý příklad. Je pohledný, mravný, zdvořilý.
Dvacet grandslamů! Dvacet!
K čemu potřebuješ tolik grandslamů? Dopřej i ostatním.
Do prdele!
Před pár lety, ve Francii,
nejsem si jistý, řekli o něm,
že dopoval při turnaji, Roland Garros.
Představte si, jaký to bylo, jít k soudu.
Co ten chudák zakusil, ta potupa.
A potom ten proces.
Nadal samozřejmě vyhrál, protože nedopoval.
A museli mu zaplatit pěkný prachy
za poškození pověsti, image a tak.
Víte, co s těma penězma udělal? S tím tučným šekem? Víte to?
Dal ho francouzský neziskovce.
Nezaslouží si pořádnou facku?
Zasranej Rafa Nadal. Na Mallorce je povodeň a je tam.
Je tam a uklízí. Copak na Mallorce není nikdo jinej?
Nikdo tam není. Musíš tam bejt.
S 20 grandslamama v domě.
Nenávidím Meryl Streepovou.
Meryl Streep Fighter 2. Nesnáším ji.
Nejlepší herečka všech dob. Každý výkon je autentický, organický.
Všechno, všechny její filmy. Všechny.
Navíc je to aktivistka, feministka. Je oddaná.
Samý nominace na Oskary.
Už dost, proboha. Přestaň bejt tak dobrá!
Je to nechutný.
A co Angelina Jolie?
Je nejen skvělá herečka, ale i zatraceně sexy.
V kolika letech přestane bejt tak sexy?
Má IQ na úrovni génia
a chodí kolem a sbírá děti bez domova. „Pojď, půjdeme domů.“
Má je v každý barvě kromě modrý!
Nenávidím Broncana!
Nenávidím Vicenta del Bosquea!
Nenávidím Claru Lago!
Nenávidím Sergia Dalmu!
Nenávidím toho kreténa, Antonia Banderase!
Mám toho dost!
Tuhle jsem ho viděl.
Je o 20 let starší, ale vypadá mladší. Do prdele s ním!
Ale jestli je někdo, koho bych poblil…
nebo poplil…
Ne, promiňte.
Obojí by šlo.
Jo, záleží jenom na intenzitě prožitku.
Každopádně, pokud je jeden člověk, kterýho bych
důkladně zmočil
nebo pomočil…
veškerou svou nenávistí a opovržením,
tím člověkem je
Hugh Jackman.
Nemůžu ho vystát. Je můj úhlavní nepřítel, má Nemesis.
To je Hugh Jackman.
Támhle je.
Mezinárodní, australský, herec,
Hollywood, sláva.
Už mnoho let, podle spousty časopisů
ten nejkrásnější, nejpřitažlivější muž světa.
Podívejte.
Ta symetrie obličeje.
Ty božské rysy.
Ta postava, vytesaná bohy z Olympu.
Ty póry, z každého prýští Stendhalův syndrom.
Ten parchant si pere košile na břiše.
Jednou jsem měl chuť říct:
„Zas tak hezkej není. Není.“
Porovnal jsem se s ním.
Tak začala nenávist.
Víte, co se říká? Srovnání plodí nenávist.
Tak to začalo.
Nebojte, můžete se smát. Už je to za mnou.
Spousta let terapie.
Vím, že je to nejdřív zdrcující:
„Jak můžou bejt stejnýho druhu, a přesto tak jiný?“
Mají stejný díly!
Možná je třeba jít do detailů. Nebojte, analyzuju to za vás.
Uvidíte, proč jsme tak jiní. Mám problém, spoustu.
Byli bysme tu čtyři hodiny.
Třeba moje oči. Moje oči.
Doufám, že to bude s titulky.
Moje oči.
Jde o to, že mám malé, velmi malé oči.
Malé a blízko u sebe, že jo?
Velmi malé, velmi blízko.
Kdyby byly ještě trochu blíž, řekli byste:
„Něco je s ním špatně.“
Nemůžu se dívat na 3D filmy.
Brýle jsou moc široké. Nemám čočky před očima.
Nevnímám hloubku. Nemá cenu platit za lístek.
Nemůžu ztloustnout. Fakt ne.
Ztloustne mi obličej, ale oči zůstanou malé a u sebe.
Obličej mi uteče.
Můj obličej vypadá jako dírky v klaunově knoflíku.
A nos? Co můj nos?
Lidi si mýho nevšimnou, v týhle zemi jsou jiný velký nosy.
Ale podívejte na ten můj.
Mám na obličeji přilepenej loket malýho dítěte.
Dávejte pozor.
Obchod s brýlema bych vyklidil na třikrát.
Brýle mi nikdy nespadly z obličeje.
Kurva nikdy, a to mě jako dítě mlátili.
Vždycky na stejnou stranu. Proto je křivej.
Když jsem byl malej,
byl jsem v plaveckým klubu v Malaze.
V létě jsme chodili plavat na pláž Misericordia.
Mojí specialitou byl samozřejmě znak.
Musel jsem to změnit. Když jsem plaval, kamarádi dělali…
Říkám: „Nechte toho, volové!“
„Tak, všichni plavte k bójce a zpátky.“
Já neplaval.
Měl jsem ohnutej kýl, takže jsem se točil pořád dokola.
A je ostrej.
Zblízka uvidíte, že je ostrej.
Řeknete: „To nevadí.“ Ne, ale někdy to vadí. Vážně.
„Vůbec ne.“ Ale já…
Byly doby, kdy…
Z lízání se stal císařskej řez, volali jsme záchranku.
Nevybral jsem svoji nejhorší fotku. Ta je profesionální.
Před lety jsem ji používal pro vystoupení.
Když už dva nebo tři měsíce kolovala po internetu,
tak jsem si toho všimnul. „Počkat…
Chybí mi ucho.“
Říkám si: „Jak to? Dívám se přímo na fotografa.“
Dívám se tam a on řekl: „Dani!“
Já se otočil a on to vyfotil, než se tam dostal zbytek těla.
Jsem Picassův vnuk?
Tak je hezčí. Co k tomu říct?
Hugh Jackman, jedna.
Dani Rovira, nula.
Ale tím to neskončilo.
Tehdy naše bitva začala.
Byl to začátek prudký bitvy.
Každej den hledám věci, ve kterých jsem lepší.
Už roky… On o tom nic neví, jasný?
Je to moje věc.
V něčem jsem určitě lepší. Jsem super soutěživej.
Říkám si: „No jasně, psi!“
Jsem tady ve Španělsku, pomáhám psům,
aby je adoptovali, aby nebyli zneužívaný, opuštěný, změna zákonů…
Říkám si: „Pochybuju, že ten chlápek…“
Podívejte.
Zaprvé, tohle je od paparazziho.
Na jejich fotkách nikdy nevypadá špatně.
Podívejte, jak je vyšňořenej.
Takhle jsem nevypadal ani na sestřině svatbě,
A podívejte se na ty pejsky.
Mají vestičky, kdyby byla zima nebo pršelo.
Podívejte na ty botičky.
Koukněte na toho bílýho.
Je to chirurg.
Právě provedl operaci žlučníku.
Nebo vykastrovat kámoše.
Pak je tu tenhle.
Mimochodem, já nemám dobrý fotky od paparazzi.
To moje oblečení.
Zimní hořejšek, letní dolejšek.
Zastihli mě s pytlíkem na hovna v ruce.
To je pytlík plnej sraček.
Ten koš byl tak blízko.
Člověk si říká: „Nemohl jsi minutku počkat, paparazzi?“
Kouzlo se nedá předstírat.
Tohle jsou mí dva hafani.
Ten třetí ještě nevstoupil do mýho života.
Ten hnědej je Buyo, pan autofelace.
A ta černá je Bramborová tlama.
To je asi obličej.
Jinak by šla pozpátku.
Vzadu je chlap ze 16. století. Objevil se až po vyfocení.
Hugh Jackman, dva.
Dani Rovira, nula.
Říkám si: „V něčem ho musím porazit.“
Říkám si: „Tohle bude těsný.“
Hele, je mi 40. To je dobrej věk.
Jsem štíhlej. Cvičím.
Jsem víceméně…
Jsem ve formě, ne?
Tenhle chlap byl vždycky namakanej, ale kurva, táhne mu na 60.
Jako tomu kokotovi Banderasovi.
Říkám si: „Možná jsme se teď dostali do mrtvýho bodu,
kde trochu klesne a já… Že jo?“
„A v závislosti na úhlu, možná…“
Tohle bylo před třemi lety.
Ano, paní. Na tom se shodneme.
Taky bych ho ošukal.
Tyhle lidi jsou pořád krásný. Všechno na něm. Vlasy.
Tyhle lidi… Ať dělá cokoli, má dobrý vlasy.
Dáte mu facku? Vlasy má dobrý.
Vyndá hlavu z trouby? Vlasy dobrý.
Mžourá do sluníčka, ale vypadá hezky.
Sakra, je to fešák! A co tohle?
Plochý břicho…
A pak tenhle.
Taky mám v očích slunce. Jasný?
Ale musí to bejt jiná denní doba.
Taky mám mokrý vlasy, ale vypadám jako…
římskej mongol.
Nemám velký zuby, ale tady vypadám jako bobr.
„Ahoj. Já jsem bobr.“
Strčte mi do zadku tenisovou raketu a je ze mě bobr.
Spálený ramena.
„Co trochu zasranýho Photoshopu?“
„Ať jsem celej spálenej, nebo bílej,
ale ne takhle. Jsem jak jahodová zmrzlina.“
Vypadám jak zvoník od Matky Boží, co shrbenej prchá před požárem.
„Musím si dát koule do vody!
Plavky z Tesca za osm eur s vytahanou gumou.
A chybí mi kurva ruka!
Hugh Jackman, tři.
Dani Rovira, nula.
Říkám si: „Pořád můžu vyhrát.“
Byly už větší comebacky, no ne?
Za pár měsíců
jsem našel tohle.
Hugh Jackman moderoval Oscary v roce 2009.
Viděl jsem to.
Nejlepší Oscaři.
Nejlepší Oskaři v historii. Nikdo to takhle ještě nemoderoval.
Páni, tenhle chlap…
To je moderátor! Je tak na úrovni! Tak břitkej humor!
Ten dvoumetrovej chlap umí tancovat. Umí zpívat.
Byl senzační. Když to skončilo, šel, jako by říkal: „Zaválel jsem.“
Celý svět mu ležel u nohou.
Žádný špatný recenze.
Zaválel.
Já jsem tři roky uváděl ceny Goya.
První, druhý a pak třetí, aby to bylo popořádku.
Nikdy mě tak nezkritizovali.
Nikdy v celým mým životě.
Druhej den, to mě poser,
přijel jsem za našima do Malagy.
Televize, rádio, časopisy,
kritici, sociální sítě, Theromix, teletext.
Jednou ráno říkám: „Co je to za hluk? Kroupy?“
„Ne, Dani, to lítají sračky. Běž zas spát.“
No tak!
Každá show trvala přes tři hodiny. Tři show jsou nejmíň deset hodin.
Takže, nějaký dobrý recenze?
Dokonce i algoritmy
jsou proti mně.
Napište do Googlu „Dani Rovira Goyas“.
Přejděte na obrázky. Jako první uvidíte tohle.
Hugh Jackman, čtyři.
Dani Rovira, nula.
Když pustíte čtyři góly…
je to nevyhnutelný.
Blíží se pátej.
Pátej bolí nejvíc, protože je poslední.
A tohle mě bolí nejvíc.
Hugh Jackman je
Wolverine.
Nejlepší komiksová postava všech dob.
Ten zatracenej mutantskej zkurvysyn.
Wolverine.
Drápy.
Feromony.
Vlk.
Taková chlupatá bestie.
Taková smůla.
Žádné další otázky, Ctihodnosti.
Vlastně jo.
Ještě jedna. Jedna poslední otázka.
Tady je.
Klidně odpovězte. Je jednoduchá.
Rád bych slyšel odpověď.
Smáli jste se?
Ano!
Tak vidíte.
Mnohokrát děkuju.
Pochopitelně, potlesk patří oběma stranám.
Je i pro vás.
Dnes jsme dosáhli svého cíle.
Přišli jste se zasmát a já vás přišel rozesmát.
A dokázali jsme to. Vyhráli jsme
a vyhrál taky smích.
A věřte mi. Je úplně jedno,
proč jste se smáli.
Je jedno, jestli to, co jsem tu říkal, je pravda, nebo lež.
Je jedno,
jestli jsem měl v něčem pravdu, nebo se pletl.
Je jedno, jestli souhlasíte, nebo nesouhlasíte.
Smáli jste se, protože smích je tak kouzelný, že je nade vše.
Vážně si myslíte…
Vážně si myslíte, že je ve mně všechna ta nenávist,
kterou jsem tady celej večer hájil?
Děkuju za vaši důvěru, ale musím přiznat, že ve mně byla.
Hodně jsem nenáviděl.
Ještě donedávna.
Ale nedávno jsem si něco uvědomil.
Nenávist vás nikam nedovede.
Nenávist je to ztráta času, plýtvání energií.
Nenávist vám způsobí vředy, stres, a dokonce i nemoci.
Vážně si myslíte, že všechny ty lidi, o kterých jsem tady mluvil…
Myslíte si, že nenávidím
Sergia Dalmu, Rafa Nadala, Hugha Jackmana,
Antonia Banderase, Broncana, Claru Lago
nebo Vicenta del Bosquea? Vážně?
Potřeboval bych 100 takových divadel,
aby se tam vešel obdiv, kterej k nim chovám.
Řeknu vám jedno tajemství.
Když jsem začal psát tuhle show, nevěděl jsem, jak to půjde.
Vzal jsem si pero a blok
a začal jsem psát lidi, který nejvíc obdivuju.
Ze všech oblastí života.
Herce, herečky, zpěváky, vědce, básníky.
Dokonce i anonymní lidi, sousedy. Skoro nekonečnej seznam.
Ne každej se hodil, ale víte, jak jsem tomu říkal?
Můj seznam Halleyových komet.
Říkal jsem si: „Máme takový štěstí, že můžeme žít
obklopeni všema těma Halleyovýma kometama.
Protože díky jejich existenci jsou naše životy nakonec lepší.
Dělají nás šťastnějšími, inspirují nás, baví nás,
pomáhají nám být lepší.
Proto mám špatnej pocit z lidí, který berou kameny
a házejí je na Halleyovy komety.
Nejdřív mi to připadalo absurdní. „Kometu netrefíš.“
Ale někdy se to stává.
Někdy to tak je a možná, že jednoho dne
ji trefíte a stanete se prvním blbcem, co srazil Halleyovu kometu.
Neměli bychom se snažit být jako oni. Když se narodili, všechno změnili.
Zešíleli bysme, kdybysme to zkoušeli. Nejde to.
Doufejme, že jednoho dne
budeme nakonec moct být sami sebou.
To by bylo vítězství.
Zatím, co na tom budeme dělat, se zkusme uvolnit.
Pojďme se uklidnit. Přestaňme spolu soupeřit.
Soupeřme sami se sebou, ať jsme lepší než včera.
A dopřejte si blbej den. To nevadí.
A pokud náhodou budete v něčem jednička, tak skvělý.
Smekám před váma.
Ale pokud v tom jste číslo 1 534, je to taky skvělý.
Budete mnohem šťastnější.
Tolik závisti a nenávisti.
Závist je špatně zvládnutý obdiv.
Vezměte svou závist, nenávist, strach,
všechny svoje sračky, a nasměrujte je
do něčeho, co za to stojí.
Nenávist je pro zbabělce. Víte, co odvážní dělají?
Říkají: „Mám tě rád.“ To dělají.
Tak se zvedněte, běžte domů, chyťte mámu nebo tátu
a řekněte jim, že je máte rádi.
Řekněte to sourozencům, přátelům, psům, spolubydlícím.
Řekněte: „Mám tě rád.“ Nic statečnějšího není.
Chci život žít s lidmi, co říkají: „Mám tě rád.“
Proto tuhle show věnuju nejdůležitějšímu člověku v mým životě.
Ať jsi, kde jsi, jsi moje inspirace.
Tohle je pro tebe. Mám tě rád, Messi!
Moc děkuju, Malago!
Mockrát vám děkuju.
Jenom…
Vážně vám děkuju. Jenom
ještě jedna věc.
Než půjdeme, chci vám poděkovat, že jste se rozhodli a obtěžovali
přijít do divadla.
Říkám to vždycky, ale ještě víc v týhle době,
protože nakonec je fakt, že divadla naživo, filmy,
všude, kde si můžete užívat kulturu,
jsou právě teď ta nejbezpečnější místa na Zemi.
Díky moc za vaši odvahu a odhodlání.
Když se na mě lidi přijdou podívat naživo,
rád jim dávám jednu poslední lahůdku, aby mě líp poznali.
Doufám, že tenhle dar vám bude pomáhat celý život.
Možná to trochu líp znají lidi v Malaze.
Začnu balit rekvizity.
Než mi vyprší čas.
Začínal jsem jako vypravěč.
Vlastně jsem začínal v čajovně kousek odsud.
Na náměstí Mártires v čajovně El Harén.
Než jsem se stal komikem, mnoho let jsem tam vyprávěl.
Uměl jsem vyprávět… já nevím,
asi pět set různých příběhů. Všechny byly výjimečný.
Ale vzpomínám si, že jednoho dne mě napadl jeden krátký.
Opravdu mě ovlivnil.
Nechal jsem si ho pro sebe.
Všude mě provázel.
Jako dítě jsem si ho hřál na srdci, jak v Malaze říkáme.
Moc jsem ho nevyprávěl.
Říkal jsem ho při zvláštních příležitostech zvláštním lidem.
Ale člověk dospívá a učí se,
to by mělo jít ruku v ruce.
A já se něco naučil z věty, kterou napsal nějakej chlápek.
Vlastně Gándhí.
Bylo to takhle:
„Přijdeš jen o to, čeho se držíš.“
Takže vám chci dát tenhle malý příběh,
abyste ho mohli vyprávět všude, kam půjdete.
Je to příběh z doby před koronavirem.
Možná není nejlepší doba ho vyprávět,
ale představte si, že přetrvá do příštích let.
Je to můj dárek. Užijte si to.
Je to takhle:
„V malé vesnici
se všichni vesničané
jednoho rána vzbudili s cukrem na rtech.“
„Ale toho rána
si to jako jediní lidé
uvědomili ti, kteří chtěli někoho políbit.“
Takže, moji přátelé, jděte ven
a hledejte cukr a sladkost v každém koutě.
Nebuďte zahořklí,
protože život je krásný.
Překlad titulků: Marek Buchtel