Downloaded from YTS.MX
EN COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
-Daniel, godmorgen. -Hej Manolo.
-Din kaffe. -Og brødet.
Her er din kaffe.
-Tak. -Og dit brød med olivenolie.
Velbekomme.
Tak, mand.
HAD
Pis.
-Bare på regningen, Manolo. -Okay.
Kom så, Bruno!
Pis.
Vi ses senere. Farvel.
Hvad er der?
Ah, ingen maske.
Okay, kom så.
I kan ikke forestille jer,
hvor glad jeg er for at være her i Málaga i dag
efter at have overlevet og være fyldt 40. Fuck ja!
Når man har været igennem kemo, må man vise det hår frem, man har.
Se. Tjek det ud.
Vildt. Jeg var næsten…
Det var tæt på.
I et øjeblik…
Jeg forhandlede med Sankt Peter hele året.
Han sagde: "Kom op, Dani." "Kom ned. Samme afstand."
"Kom op!" "Nej, kom ned." Han sagde: "Jeg har lidt travlt i år."
"Jamen jeg vil ikke…"
"Kom, ellers taber du håret."
"Okay, aftale."
Jeg var for doven til at dø.
Tak, fordi I er kommet.
Der er vel en grund til, at vi er på teatret i dag, ikke?
I er kommet for at grine, ikke?
Og som komiker
er jeg her for at få jer til at grine.
Det er vores aftale, ikke?
Som I kan se, er det en særlig dag, for der er kameraer.
Det bliver filmet
til en Netflix-special, der kan streames
i over 1700 lande.
Hvor mange lande er der? En masse lande.
En masse lande.
Men hør nu her.
I de seneste par år
har folk, især komikere, haft det hårdt,
fordi folk så let bliver fornærmede.
De bliver fornærmede over alt.
Her kommer noget til dem verden over, der bliver fornærmede
over noget, jeg siger her i dag.
Til de mennesker vil jeg sige,
at vi har været igennem en global pandemi.
Vi er stadig i den.
De erklærede undtagelsestilstand i Spanien.
Alle var under lockdown.
To dage senere blev jeg diagnosticeret med kræft.
Otte gange kemo.
En hver 15. dag.
Seks timers lort, der pumpes ind i kroppen. Halvanden liter gift.
Det var som at blive ramt af en bil. Ikke en lastbil, den havde dræbt mig.
Jeg tabte håret.
Jeg tabte mig, kastede op.
Atten strålebehandlinger.
Mit bryst og strubehoved lugtede af stegt kylling. Og jeg er veganer.
Derefter tog jeg til Grækenland for at lave en film om flygtninge,
orkaner, brande, ulykker til søs.
Jeg fik en øreinfektion.
Jeg kom tilbage til Madrid
til min fødselsdag, men jeg var under lockdown i bjergene.
Jeg fejrede fødselsdag alene.
Nu fortæller du mig,
at du er fornærmet over en joke? Lad mig sige en ting.
Du kan sutte mine kugler forfra og bagfra.
Nå, men…
Her er varmt.
Nå,
lad os komme i gang. Nogle er nok allerede fornærmede.
En masse skuffede folk vil sige:
"Jøsses, Dani!"
"Blev du ikke veganer?"
"Hvad er det så?"
"Hvad er det?"
Kunstlæder.
Nogle planter måtte lade livet for den. Det er uretfærdigt.
Ja, jeg er veganer.
Jeg er blevet veganer.
Mange siger: "Hvorfor vil du lide på den måde?"
"Tja, hver sin smag." Folk holder stadig med Málagas fodboldhold.
Vi vælger selv vores lidelser.
Det er skørt, når man bliver veganer,
så bekymrer folk sig pludselig om ens helbred.
Selvfølgelig er det folk med en femårig diætistuddannelse.
Især dem.
Den anden dag spurgte en overvægtig fyr mig:
"Dani, hvordan får du protein?"
"Det samme som dig, når du glemmer din defibrillator."
"Prøver at overleve."
Jeg gav ham et kys og sagde: "Ses i morgen, far."
Jeg vil starte med at tale om et koncept, som mange ikke kender til.
Ens oprindelige latter.
Ens oprindelige latter er den, man er født med. Alle har en.
Man kan beslutte at ændre den i løbet af livet,
fordi man kan lide sin vens latter og vil kopiere den.
Eller måske er din latter
ikke så attraktiv og gør dig flov.
Lad os sige,
at du er ambassadør,
en diplomat eller noget. Du har vigtige møder,
og din latter er sådan her,
så forstår jeg,
hvis du vil ændre den.
Men jeg elsker, når folk beholder deres oprindelige latter.
For et par år siden var jeg til fest,
og jeg sagde noget, en fyr syntes var virkelig sjovt.
Han havde den mest spektakulære latter.
Jeg husker ikke, hvad jeg sagde, man hans latter…
"Sikke en skøn latter!" Jeg fortalte ham jokes hele aftenen.
Pruttede, faldt, gjorde alt, jeg kunne,
for at få ham til at grine. Det var sådan en skøn, spontan latter.
Han gjorde sådan,
knyttede næverne.
Som når de prøver at sælge én rosmarin,
og man går ved at sige: "Nej."
Hans latter kom fra et dybt sted,
næsten urgammelt.
Det var som Pachamamas forfædre, der grinede gennem ham.
Han skød hovedet bagud, som om han ingen rygrad havde.
Ligesom Pez-beholderen. Kan I huske dem?
Jeg kunne sikkert tage slik fra hans hals.
Sikke en herlig latter.
En oprindelig latter er ikke unik.
Folk verden over griner som dig.
Det sker.
Ved I, hvem der også griner sådan? Messi.
I kender godt Messi, ikke?
Jeg ved ikke så meget om fodbold.
Men vi er enige om, at Messi er den bedste fodboldspiller i verden.
Selv hvis vi går tilbage i tiden. Han er fantastisk.
Jeg har set ham spille fodbold live i Barcelona.
På Camp Nou.
Man kan sige "Camp Nou" eller "Nou Camp."
Jeg kan ikke…
Men ikke "Camp Camp" eller "Nou Nou."
Jeg så ham spille live, og han er utrolig. Man fatter slet ikke hans spil.
Han er som en tegneserie. Det er utroligt.
Men uden for fodboldens verden, synes I så ikke, at Messi er…
Lyset er tændt, men der er ingen hjemme?
Som min komiker-ven Tomás García siger: "Ikke alle hans ænder står på række."
Faktisk tror jeg, at selv inden for fodboldverdenen
kan han have det svært.
For eksempel
i turneringer som Copa del Rey, Champions League,
de er knockout-konkurrencer.
Man vinder en kamp og går videre til næste runde.
Jeg fortæller det, fordi Málaga ikke kvalificerer sig.
Han har stået i den situation ofte.
I ved, hvordan det fungerer, ikke? Der er to kampe,
og det hold, der har scoret flest mål, går videre til næste runde.
Hvis det er uafgjort,
går det hold, der har scoret flest mål på udebane, videre.
For i teorien er det sværere, ikke?
Forestil jer, hvor ofte det sker for Messi.
Lad os lade som om. Jeg finder på noget.
Copa del Rey, semifinale.
Barça mod Málaga. Vi lader som om.
Første kamp er på stadionet La Rosaleda.
"Rosaleda" eller "Ledarrosa." Begge fungerer.
På La Rosaleda
slutter kampen 3-3.
Tre-tre her i Málaga.
På Camp Nou, eller Nou Camp, ender den 1-1.
Dommeren fløjter af.
Hver gang, fløjten lyder i en Barça-kamp, er der et kamera,
der fokuserer på Messi.
Normalt er han midt på banen, men når det sker, ser han sådan ud…
Som om en UFO
lige har smidt ham ned, helt uvidende.
Jeg får altid ondt af ham.
"Kan nogen forklare ham, hvad der foregår?"
Det er endnu værre nu, for hans bedste ven er væk.
Han spiller i Japan nu. Iniesta.
Hans bedste gode ven.
I hans kontakter ville der stå: "AAAndresito. Bedste venner."
Se på gamle videoer fra andre kampe.
Den første, der løber hen til Messi
og lader som om, han bare giver et knus, er Iniesta.
Men han hvisker: "Vi er videre til næste runde."
Så griner Messi…
Jeg synes, han er så sød.
Messi er så sød.
Messi er den slags fyr, der under massivt pres,
som i en Champions-finale,
hvor hele verden ser på og venter på, at Messi scorer,
firs minutter inde i kampen, det står 1-1,
ville Messi sige noget i den her stil.
En er såret og får hjælp, og imens går Messi ud til siden
og siger noget i den her stil:
"Wow, det her vand smager godt."
Så løber han ind og scorer på saksespark. Sådan er Messi.
Han er bange for træningstrøjer. Det lærte jeg for nylig. En fobi.
Der var et billede for nogle år siden, der skabte en masse debat.
Det blive vist for noget tid siden.
Folk sagde: "Kan han ikke finde ud af at tage den på?"
Han laver tydeligvis bare sjov.
Som når man skyder forbi målet.
Jeg tror ikke, han prøver at få hovedet igennem.
Han ved, hvordan man gør.
Men I kender folk. Messi dit og Messi dat.
Så det er dét, der skete.
Omkring to-tre uger senere
blev et andet billede lagt ud online. Det her.
Der står UNICEF, som er…
I skulle se
alle de memes, det billede affødte.
Jeg har ingen med, for de er ikke mine, men de er fantastiske.
Min favorit er den, hvor han er i Elliots cykelkurv
på vej til månen.
Hvad så. Han tager den på. Dårligt foto. Det er alt. Folk er så onde.
Nå, men…
Tre-fire uger senere
kom det her.
Jeg kan ikke forsvare ham mere.
Jeg får lyst til at ringe til hans mor og spørge:
"Under fødslen, hvilket hul prøvede han at komme ud af?"
Nå, men…
Udover de nuttede Messi-jokes,
så fascinerer Lionel Messi mig som person.
Det er fascinerende, hvordan man kan være så magtfuld
og så sårbar på samme tid.
Hele verden siger, at Messi er en gud,
men hvis Argentina ryger ud af Verdensmesterskabet, vil folk dræbe ham.
Bogstaveligt talt dræbe ham.
"Kom nu, han gør bare sit arbejde."
Han gør sit bedste, ligesom os andre.
Men fordi han er en offentlig person,
og det gælder enhver fodboldspiller,
enhver sportsudøver eller kunstner,
skuespiller, musiker, journalist, endda komiker…
Som offentlige personer er vi i skudlinjen.
Afhængigt af, om vi fejler eller ej,
kan vi blive lynchet af en vred skare.
Det er lidt sådan: "Wow."
Det er hårdt, ikke?
Jeg taler ikke om "dem."
Lad os tænke på samfundet som helhed,
og på hvor hadet kommer fra.
Kan I mærke det?
Føles det ikke som om, samfundet
bobler af had?
Det begyndte før pandemien.
Jeg har talt om det her i et par år nu.
Synes I ikke, at folk var vrede selv før coronavirus?
Folk er rasende, mand.
Folk er ophidsede konstant.
Vi hjælper ikke, når nogen fejler.
Vi peger fingre, så vi ikke får skylden.
En "der fik jeg dig"-kultur.
Mærker I det?
Jeg forstår, at der er mange faktorer i spil.
Der er mange grunde til, at samfundet bobler af had.
Jeg forstår, at nogle er arbejdsløse,
har lortejob eller ikke kan betale deres regninger.
Man kan blive bitter af at stramme livremmen ind.
Det kan være en meget gyldig grund.
Vi lever i et samfund,
hvor hensynsløse politikere skubber os rundt.
Det er som om, de regerer fra en skolegård.
Jeg forstår, det gør os vrede.
Jeg forstår, at vi bombarderes med ophidsende journalistik,
der konstant gør os vrede.
Det forstår jeg. Sociale medier kan virkelig gøre én vred.
Jeg ved ikke med jer, men Instagram…
Jeg har Instagram, og jeg føler, at alle der er meget lykkeligere end mig.
Jeg kunne se på min nabos profil
og sige: "Er det min nabo?" Han er en taber.
Men jeg ser ham på Instagram og tænker: "Sådan vil jeg være."
Det sker.
Mange af jer synes sikkert, jeg har glemt nogle faktorer,
men der er en, jeg vil tale om.
En faktor,
som ingen bemærker, fordi vi er…
Og det er stress.
Stress.
Folk glemmer den, fordi man ikke kan se den.
Usynlig ligesom wi-fi.
Men den kan blive dyr.
Overvej det et øjeblik. Stress.
Stress.
Mærk det pres…
…fra din stress.
"Seriøst, gjorde han det?"
"Hold dig til jokes."
Jeg vil tale om mit forhold til stress
indtil nu, hvor jeg er blevet 40.
Jeg forlod Málaga, da jeg var 17-18 år.
Der er man ikke stresset, man er ligeglad.
Jeg kunne knap stave det.
Mit liv i Málaga var ikke stressende.
Som 17-18-årig flyttede jeg til Granada.
Det er en andalusisk by. Den er endnu mindre. Hvad kan jeg sige?
Den er bohemeagtig.
Der er kultur, kunst,
musik, muser.
Alt er i gåafstand.
Alt ligger tæt.
Så der er ingen stress i Granada.
Men…
For 13 eller 14 år siden flyttede jeg til Madrid.
Jeg ville være komiker, og det er der, det sker.
Jeg troede, jeg ikke ville miste min andalusiske identitet.
Mit flow, min afslappede stil.
Så jeg ankom til Madrid helt rolig.
Fandt et sted, flyttede ind. Eller, satte kasserne.
Jeg pakkede ikke ud. Smed tingene og sagde:
"Jeg går en tur. Intet stress den første dag."
Jeg havde hørt om Retiro Park, så jeg ville derhen.
"Med sådan et storslået navn må det være turen værd.
Jeg tager derhen."
Jeg kommer der aldrig nu. Jeg troede, man kunne lade sig inspirere af en gåtur.
Nej, man skal bruge et bakspejl.
Der er cyklister, løbere, ænder… Fuck det!
Det var som en menneskelig centrifuge.
Men det er ikke kun Retiro, viser det sig. Det er hele Madrid.
Hele byen. Alle kvarterer. Usera, Malasaña, Legazpi.
Vælg selv. Horderne af fodgængere…
Har I set, hvordan de går?
"Den fyr skal desarmere en bombe."
"Også ham, men han går den anden vej. Hvad sker der?"
En dag holdt jeg øje med en fyr, der havde travlt.
"Lad os se, hvor han går hen."
Han løb ind i en mur og sad fast.
"Herregud, alle er robotter."
Er der noget, jeg skal vide?
En slags zombie-apokalypse, nogle nyheder, jeg ikke har hørt?
Som om snigskytter på husene siger:
"Hvis nogen står stille i over 20 sekunder, blæser vi bærret af dem."
At køre i Madrid?
At køre i Madrid.
Man er ikke forberedt. Jeg tog kørekort i Granada.
Jeg brugte ikke fjerde gear i otte år.
Herregud, de kører hurtigt!
De skifter bane, som vinden blæser!
De må koste 20 euro,
hver gang man indikerer. De er nærige bæster!
Når man kører i Madrid, må man gætte, hvad den foran én gør.
"Jeg har travlt nok med at finde ud af, hvad jeg skal gøre!"
Det mest skræmmende ved Madrid er ikke susende biler.
Det er biler, der er stoppet.
De skræmmer mig fra vid og sans.
Jeg kører i Madrid, der er rødt lys, og jeg tænker:
"Lad mig ikke være forrest." Og bum, så er jeg der.
Det er så stressende!
Der er jeg, drengen fra landet, der ikke vil skille sig ud.
Jeg har ødelagt fire rat af bare stress. "Hold fokus, det går nok."
"Ingen råber ad dig. Kom nu."
Engang så jeg den blonde fra Grease med tørklædet:
"Kom så drenge!" "Okay, afsted."
Og pludselig hører jeg hornet bag mig.
Jeg ser tilbage, jeg ser frem, stadig rødt.
"Det røvhul er rejst i tid."
Han har bøjet de kartesiske akser, rum-tid. Skide Marty McFly!
Hvad med dating?
Dating?
Det sker ikke kun i Madrid. Det er overalt.
Hvad er der med dating? Hvorfor går det så hurtigt?
Jeg er ikke en sur gammel mand. Jeg er 40.
Men jeg fatter det ikke.
Jeg spurgte min ven: "Hvordan dater folk nu?"
"Man mødes ikke bare til en øl?"
"Aldrig i livet."
"Det foregår via apps." "Hvad?"
"Ja, via apps."
"Apps?" "Ja."
"Man kan flirte hjemmefra." "Kan man?"
"I går fik jeg et match, mens jeg sked."
"Hvad?" "Ja."
Det sker.
Hun siger: "Flink fyr." Og min ven får et match, mens han…
Så jeg siger:
"Hvad er det for nogle apps?"
Han siger: "Der er masser af dem!"
"Der er Grindr, Tinder, Winder, Fringer,
Chatsky, Forchis, Bikin, Bondis, Brendis, Truskis, Frosties,
Chisquis, Tejeringuis og AdoptaUnTío."
Jeg er sådan…
"Har du noget papir at skrive det på?"
Når jeg ser folk bruge de apps, giver jeg op.
Det er som et computerspil.
"Se her. Ja, nej, ja, nej."
Jeg prøvede det og mødtes med en pige.
Jeg kom og sagde: "Jeg er Dani."
"Hvad rager det mig? Giv mig pik og skrid hjem."
Jeg er endda kommet hjem og har stået i mørket
i min stue et stykke tid, sådan:
"Knaldede vi eller ej?"
Der er ingen spor.
Det skete så hurtigt.
At date nu er som
at se programmer på Netflix.
Det er fint, men
det går så hurtigt.
Det er sket for os alle, ikke?
Det er tirsdag kl. 21-21.30. Man kommer hjem fra arbejde,
laver en hurtig middag og siger: "Jeg ser lige et afsnit på Netflix."
Program og sæson er ligegyldige.
Hvor end du er i den serie, du ser.
Man sætter afsnittet på, smider fjernbetjeningen,
og… Det starter, fordi man trykker på start.
Smart, ikke? Og programmet er fantastisk, forresten.
Troede I, jeg ville tale dårligt om Netflix nu?
"Skuespillerne er utrolige. Jeg forventede ikke… Wow!"
"De special effects er dyre."
Afsnittet slutter. "Jeg børster tænder og går i seng."
Men så ud af øjenkrogen ser man "næste afsnit,"
og så "seks, fem, fire…" Man ser efter sin telefon.
"Tre, to, en." Nu har man intet valg.
Man må se det. Det er hypnotisk.
Jeg så alle afsnit af Money Heist på én aften. Spørg ikke hvordan.
Jeg har gennemgået hele Netflix.
Jeg har mistet mit job, min familie.
Jeg genser anden sæson af Venner.
Og jeg husker intet af det!
Intet!
Sådan nyder man ikke ting.
Jeg taler ikke om at date som mine forældre.
Jeg taler om, hvordan det var for 20 år siden.
Det var lidt mere…
Dating var mere som at se programmer på almindeligt tv.
Og det var helt fint, men i et andet tempo.
Samme scenarie.
Tirsdag aften, 21.30. Man kommer hjem, hurtig middag,
og klokken 21.20 tænker man:
"Jeg tænder det kl. 21.30,
for de har annonceret hele ugen,
at programmet starter 21.30."
Man begynder at gå mod stuen omkring 21.25,
bare hvis nu
det starter tidligt.
Man sætter sig med sin mad.
Klokken er 21.25.
Klokken er 21.30: "Okay."
Klokken er 21.40.
Klokken er 21.45:
"Måske er den, der skal trykke på knappen…"
Ting sker, ikke?
Klokken er 21.55. Kender I,
at når man ser en film eller et program
og spiser middag, så vil jeg gerne begynde at spise,
når det begynder, på samme tid.
Så jeg tænker: "Vent bare, det bliver koldt."
"Min salat bliver kold."
Og klokken 22.15
starter programmet. Skønt.
Og det er rigtigt godt.
"Hvor er det fedt!"
"De to skuespillere fungerer altid godt sammen."
"Wow, se den produktion. Du godeste!"
Så siger en stemme: "Nu er der reklamepause indtil marts."
"Okay, jeg går videre med mit liv."
"Jeg tager på universitetet, bliver solbrun,
og så ser jeg videre næste år."
Der må være en mellemvej, ikke?
Jeg må indrømme, at jeg gav efter for Madrids gader.
Men for omkring ni år siden
kom nogen ind i mit liv
og ændrede det fuldstændigt, min forståelse af livet og dets tempo.
Det var min første hund. Hun hedder Kartoffelfjæs, okay?
Hun lever stadig. Vi er bofæller.
Hun er som en gammel dame. Hun sidder altid.
Jeg ved ikke, hvordan hun bevæger sig. Hun er der bare.
Så går jeg ind på mit værelse, og hun er der.
Som en hoppende tegneseriefigur, Goku, der teleporterer.
Jeg har ikke set hende gå.
Jeg går et sted hen, og hun er der.
Men udover det,
så skete der noget, mens vi var sammen.
Det ændrede mig helt. Vent.
Bare rolig, jeg laver ikke den der: "Min hund er super speciel…"
Nej, vi er vist lidt trætte af det.
Jeg er i hvert fald træt af hundemennesker, der sådan:
"Min hund er så…" Vent et øjeblik.
Hvem her har en hund? Hånden i vejret.
Wow, det er mange hundemennesker.
Jeg tænkte det, så snart jeg kom ind.
Jeg er vant til det.
I må tilgive mig,
men jeg synes, at I hundemennesker er
en skide kult.
I er ulidelige.
Jeg undgår de samme parker på samme tid af dagen
og at tale med de samme ejere, for
hvis jeg ser en for tredje gang, vil jeg slå dem.
For hør her. Måske sker det i andre lande, men i det her land
er det højest fem procent af hundene,
der er imponerende, majestætiske.
De er uden tvivl objektivt smukke.
Så meget få mennesker kan sige: "Se min smukke hund."
Og hunden siger… Og du siger: "Fint."
Men 95 % af hundeejere
har umage sokker, baggårdshunde.
Hvis den ikke mangler et øje, mangler den et ben eller går skævt.
"Se, hvor sød min hund er."
"Vi kunne diskutere det, men jeg har ikke tid."
Så når man ikke kan sige, at ens hund er smuk,
hvilket de fleste af os ikke kan,
hvordan praler man så om sin hund?
I dette land praler man ved at sige:
"Min hund er så klog."
Alle har verdens klogeste hund.
Jeg har fået nok af kloge hunde.
Som om spanske universiteter var fyldt med hunde.
Jeg har en skøn nabo i Madrid.
Hun er i 60'erne.
Hun har en hund, og da hun ved, jeg elsker hunde,
tror hun, jeg vil høre alt om hendes hund.
Jeg vil endda sige, at hvis din hund er sund og rask,
er jeg fløjtende ligeglad med den. Sådan.
Forleden lavede hun bagholdsangreb på trappen. "Dani…"
"Dani, min hund er så klog."
"Hør her."
"Jeg står tidligt op om morgenen
og går tur med hunden.
Han klarer sine sager. Vi går op.
Jeg giver ham mad, drikker kaffe, spiser
og rammer gaden."
For det gør ældre mennesker. De går ikke ud.
De rammer gaden.
Jeg har hørt det hele mit liv. Hver morgen
var jeg bange for, at en gammel mand ville ramme mig.
Når man når en vis alder, rammer man gaden.
Hun siger: "Jeg rammer gaden."
"Jeg klarer ærinder og er hjemme kl. 15.00."
"Hør her, Dani."
"Jeg bor på første sal." "Ja, vi er naboer."
"Jeg går lydløst op ad trappen. Lydløst, Dani."
"Jeg er en ninja."
"Jeg brugte fem år i Matsumoto
på at forberede mig på enhver hændelse."
"I min landsby kalder de mig "Vakuumpakkeren."
Hun siger…
Hun havde nederdel her op til, underkjole, strømpebukser…
"Jeg tager nøglen ud. Ingen larmende nøglering."
"Jeg går hen til døren."
"Jeg sætter nøglen i."
"Døren åbner sig lidt, men lydløst."
"Jeg havde smurt den."
Ninjadøren.
Hun siger:
"Jeg åbner døren på klem, kun så meget."
"Hans snude er der, for han ved, det er mig!"
"For helvede!"
"Fucking utroligt. Hør her."
"Hør godt efter, nabo."
"Du gik kl. 08.00. Hunden faldt i søvn i sin seng i stuen.
Kl. 08.30 hørte han en lyd og troede, det var dig.
Han gik hen til døren, tog fejl og gik i seng igen.
Så ringede det på hos naboen. Han troede, det var dig.
Han gik tilbage til døren, tog fejl, og gik i seng igen.
Han pruttede og troede, det var dig,
gik hen til døren, tog fejl og gik i seng igen.
Før du kom hjem, gik hunden hen til døren 737 gange for at se, om det var dig.
Du så bare hans sidste tur, idiot."
"Mens hunden gik fucking Hærvejen på en dag."
"Han er så klog, Dani."
"Ja, men når han spiser en junkies lort i parken siger du ikke noget."
"Hold det for dig selv."
"Jeg skældte ham ud forleden." Hun siger aldrig hvorfor.
Måske spiste han et langt tørklæde.
"Se, hvor klog han er."
"Jeg skældte ham ud og sagde 'nej'."
"Lad være med det."
"Dani, han så bare på mig
med sådan et blik."
Og så kommer den replik, jeg virkelig hader. Hun siger:
"Det var som om, han ville tale."
Ville han til at tale? Hunde taler ikke!
Ingen hund har nogensinde talt!
"Og hvis jeg nogensinde ser den hund tale,
sparker jeg ham ud af vinduet."
"Du er jo skizofren!"
Jeg er træt af kloge hunde og…
Tilgiv mig, men jeg vil være ærlig.
I får mit sande jeg her. Beklager.
Jeg ville ikke engang drikke kaffe med et hundemenneske.
Beklager.
Og jer kattemennesker…
Okay.
Hvem har en kat?
Jeg kan ikke slå jer på grund af corona.
Hvem har en kat?
Det er meget færre end hundemennesker, men okay.
Har nogen forresten kombipakken?
Hvad har I?
Tre hunde og to katte. Hvad er det næste, et vildsvin?
Dem af jer med kombipakken,
det næste handler ikke om jer. I går fri.
Jer, der kun har katte…
Tilgiv mig, men
jeg tror, I har
et mindreværdskompleks.
Et alvorligt et.
I kattemennesker bruger al jeres tid og energi
på at overbevise andre om, selvom ingen har spurgt,
at det at have kat
er bedre end at have en hund.
At en kat
er bedre
end en hund.
Fint, brug jeres tid og energi, som I har lyst.
Det, der gør mig vred, er, at 95 % af jeres argument er:
"Min kat, wow. Min kat er fantastisk."
"Jeg kommer hjem, og min kat kommer og siger hej."
"Han vil kæles med. Han giver pote."
"Jeg kaster en garnnøgle, han henter den."
"Det er som om,
han ikke er en kat."
"Han er som en hund." Er du fucking dum?
Du vil have en hund!
Seriøst.
Undskyld, men…
Hvis du har hund eller kat, så tal ikke til mig på gaden.
Det ender galt.
Og jer med børn…
Hvorfor er I forældre sådan?
I bliver røvhuller, når I bliver forældre.
For eksempel, kvinder.
Hvad er der med jer? Så snart, I bliver mødre eller skal være det,
går jeres styresystemer ned.
Det passer. Jeg ved ikke, om det er soft- eller hardware,
jeg har aldrig forstået forskellen,
men I begynder at få systemfejl.
For eksempel måleenheder.
I begynder at blande dem sammen.
I tager fejl af dem.
Forleden ringede jeg til en veninde. Vi havde ikke talt i årevis.
Jeg vidste intet om hende.
"Hej, hvordan går det? Det er skønt at høre fra dig."
Hun siger: "Jeg er mor nu."
"Wow, hvor skønt. Hvor gammelt er barnet?" "Det er 192 uger."
Jeg var helt tabt. Skal barnet have legetøj eller cigarer?
Skal jeg virkelig finde en lommeregner?
Man køber ind, og kassedamen siger: "Det bliver 1532 øre."
Ville I ikke blive vrede?
Vi har større måleenheder, der gør livet lettere.
Gør ikke det mod os.
Forældre er besatte.
I er besatte af at lære jeres børn ting, før de er gamle nok.
Kun for at prale.
"Min søn gik, da han var ni måneder." Hvorfor?
Hvorfor presse det andet barn, deres forældre?
Og alt, dit barn gør, er noget særligt.
"Se, hvordan han skider på trægulvet!"
"Er det ikke utroligt?"
"Jo, det er utroligt, for han er otte år."
I er besatte! Vi skal ikke presse dem.
Lad dem lære ting i deres eget tempo,
plus minus et par måneder, inden for normalen.
Jeg ved ikke.
Som barn var det eneste, jeg gjorde
fem måneder før tid,
at spise julekager i august. Ikke andet.
Nå, men min veninde…
Hun er fra Málaga, Bea. Min bedste veninde, siden vi var børn.
Hun er vidunderlig. Venlig, generøs,
en smuk person. Hun er et geni, sundhedsfaglig, læge,
kald det, hvad du vil.
Hun er dygtig, hun kører med klatten.
En enestående kvinde.
Hun har to børn. Da hun fik det første,
bad hun mig være gudfar. Jeg blev så glad.
Så når jeg er i Málaga, forsøger jeg altid at se dem.
Da
barnet var omkring seks måneder,
tog jeg hjem til hende. "Hej Bea." "Hej Dani. Hvordan går det?"
"Hvor er Paquito?" "Han er ude at købe ind."
Paquito er hendes mand.
"Hvor er Nico?" Han er barnet. "Der er han, i…"
Måske var det en krybbe, han lå i.
"Der er han. Han er lige vågnet."
Jeg ved ikke med jer, men jeg taler normalt til babyer.
Jeg kan ikke gøre mig klog på det, for jeg har ingen børn,
men jeg taler med normal stemme.
Uanset hvor små, de er,
er de klogere, end vi tror. Ikke?
Jeg forestiller mig en baby, der ligger i en seng, en krybbe.
Babyen ser folk dukke op og forsvinde igen.
Og de siger…
Babyen må tænke:
"Jeg er endt hos de største idioter i Málaga."
"Enten det, eller også er jeg fra Bourbon-slægten."
Jeg prøver at tale normalt.
Jeg siger ikke, man skal tale om aktiemarkedet,
men jeg opfører mig normalt.
Min ven Bea er der, jeg går over.
"Hvad så Nico? Hvordan går det, flotte?"
"Flotte fyr. Jeg har savnet dig."
Pludselig hører jeg:
"Se, hvor stor jeg er blevet, gudfar."
"De støvler, du gav mig, passer ikke længere."
"Bea?" Husk, at hun er læge. "Bea?"
"Nej, det er mig, din gudsøn."
"Jeg er her i krybben."
"Jeg er blevet så stor."
"Har du ikke bemærket det?"
"Så hold i det mindste hånden for munden!"
Hvornår blev forældre til bugtalere?
Seriøst. Lad ham tale, når han er klar.
Tal ikke for ham. Det er skummelt.
I vil tale og gøre alt for dem. Han er 6 måneder. "Se, hvor stor han er."
I er besatte af vækst.
Ni måneder. "Se på ham!" "Okay."
Halvandet år. "Han har vokseværk!"
To år. "Se, han er enorm." "Ja Bea, han er et barn!
Selvfølgelig vokser han. Det er normalt."
"Det er ikke enestående.
Det ville det være, hvis han var 6 måneder og så høj."
"Og så høj efter et år."
"Og så høj efter 1,5 år."
"Hvis jeg sagde: 'Bea, hvor er han?'
'Han er kravlet tilbage i min fisse."
"Hold da op!"
"Enestående! Ring til Mulder og Scully!"
"Ring til nyhederne!"
"I mellemtiden,
så længe man ikke putter ham i et terrarium som en leguan,
vil han vokse
i overenstemmelse med
fysiologiske og ernæringsmæssige standarder for børn i Vesten."
I er fucking besatte.
Vi spiser dem ikke. De er børn, ikke pattegrise.
Det gik lidt for vidt. Undskyld.
Det er bare, at de her ting…
Tilgiv mig.
Wow, det vand smager godt.
Som jeg var ved at sige…
Jeg tabte lige tråden. Kan I huske Kartoffelfjæs?
Kartoffelfjæs hjalp mig
med at stresse af i Madrid.
I stedet for at prale om hende,
viser jeg et billede, så I kan se hende.
I vil høre så nøgtern en version af historien som muligt,
og så går vi videre.
Ingen fantasi, magi, Gandalf eller rottefænger.
Her er Kartoffelfjæs. Okay?
Det er som om, hun vil tale.
Det er ansigtet.
Folk nede bagerst må tænke: "Røv eller albue?"
Hun er en skøn hund.
Det eneste er, at hun nemt tager på,
så vi går mange ture og passer på diæten.
Hun er lige blevet tjekket hos dyrlægen.
Hendes ører og det hele.
Dyrlægen satte hende på vægten
og sagde:
"Det er et seriøst omfang."
"Ja, lidt omfangsrig."
Jeg tænker: "Jeg håber, han taler om min pik og ikke hunden."
"Det er svært nok for hende at slanke sig."
Bare rolig. Den krymper,
så snart jeg går barfodet i en katedral.
I griner, som om I har gjort det masser af gange.
Kartoffelfjæs kom til
på et tidspunkt, hvor jeg boede alene,
havde travlt med arbejde og var ret stresset.
Jeg vidste intet om hunde.
Det gør jeg nu. Hvis I vil have et råd om kæledyr,
en hund, en kat. Gør det ordentligt. Vær kærlig.
Pas på det. Giv god mad, tag til dyrlæge.
Gør det ordentligt.
Seriøst. De er levende væsener og har følelser.
De er ikke fascister. Pas godt på dem, okay?
Jeg husker, det var en tirsdag.
Jeg stod op, og vi gik ned, så hun kunne ordne sine sager.
Vi går op, spiser morgenmad, og jeg går på arbejde.
Jeg kommer hjem kl. 16 og har kort tid
til at lade hende ordne sine sager, inden jeg skal gennem hele Madrid.
Så vi går ned, jeg er stresset.
Og hvis man er stresset, fornemmer hunden det.
"Skynd dig, en lille lort. Tis nu. Jeg har travlt."
Hun tisser og skider, og vi går hjemad gennem parken.
Jeg skynder mig. Jeg har travlt.
Så stopper hun. "Kom nu, Kartoffelfjæs."
Jeg prøver at se, hvorfor hun ikke vil med.
Jeg kan se, at hun virkelig gerne ville stoppe op,
fordi hun ville
dufte til en blomst.
Jeg stod og så på
og tænkte, at alt gav mening.
"Måske er det dét her, livet handler om."
"Måske handler livet om af og til
at stoppe op og dufte til en blomst."
Jeg tog min mobil,
aflyste mine eftermiddagsmøder, udskød næste dags møde,
slukkede mobilen
og puttede den i lommen.
Så slap jeg hende løs og sagde: "Kartoffelfjæs,
den her eftermiddag er til dig og mig."
"Det er vores eftermiddag."
Sådan. Det var historien.
Den dag ændrede alt for mig.
Også for hende. Hun havde en fest.
Hun gemte sig i buskene,
tissede, hvor hun ville,
lugtede til det, hun ville,
legede med nogle børn. De overfaldt hende nogle gange…
Vi havde en fest.
Siden da har mit liv været tæt forbundet
til hunde især, men også dyr generelt.
Jeg bor med tre hunde. Nogle somre fem eller seks.
Jeg sponsorerer et æsel, en chimpanse, en gorilla, en orangutang
"og rapanden Rasmus."
Det gik for vidt.
Nå, men…
Jeg vil ikke holde den typiske tale om, hvordan hunde er bedre end mennesker.
Det er for simpelt, ikke?
Men det passer, at man efter et stykke tid
bemærker små tegn på, at de er bedre end os.
Her er et par stykker.
Hunde har ikke lommer, og det er en fordel,
for de lever. De går ikke op i materielle ting.
I skal ud, og de siger: "Du giver mig halsbånd på? Fedt."
"Også hundesnoren? Fucking fedt."
"Giver du mig en pink glimmerjakke på? Fuck dig."
"Okay. Afsted."
Og jeg kan se det.
Når jeg lukker døren, ser hun på mig sådan:
"Kan du lade nøglen sidde i?"
Eller hos dyrlægen, en af de dyreste ting, der findes…
Dyrlægen siger: "Det bliver 300 euro." Jeg ser på alle tre. De er sådan:
"Jeg har ikke…"
Og den anden…
"Jeg har intet med."
Der er et andet område,
hvor hunde er bedre end os.
Både hunde og katte.
Både hunde og katte af hankøn, hunkøn og ikke-binære.
I har sikkert tænkt på det her før,
for det er en klassiker.
Jeg håber ikke, her er nogen børn.
Hunde og katte har evnen
til
at slikke
deres kønsdele.
Du tænkte:
"Er du sikker?"
Min hund Buyo er ekspert i det.
Han var min hund nummer to.
Han er på sagen dagen lang, giver den virkeligt gas.
Jeg føler en blanding af had og misundelse.
"Så er det nok, Buyo." Han fortsætter.
Det er hans hævn. Jeg tog hans nosser, så nu polerer han pikken.
"Men…"
Og han bliver bare ved.
Det kan vare i 20 minutter.
Når han er varm, er det tid til røven. "Hold nu kæft."
Jeg spørger ofte mig selv:
"Bliver han ikke flov over, at folk ser det?"
Flov? En hund? Flov?
Et dyr kan se dig direkte i øjnene, mens det skider.
Hvornår sked I sidst med øjenkontakt? Det husker I ikke.
De er bedre end os.
Her er et retorisk spørgsmål.
Hvis I kunne slikke jeres kønsdele, ville I så?
Værd at overveje.
Det kan I tænke lidt over.
Selvfølgelig svarer I ikke nu,
men i morgen, til morgenmad med jeres mor…
Klassisk emne. "Mor, ville du…"
Her er et andet spørgsmål.
Det her er kun til de fyre,
der sagde "ja" til første spørgsmål.
Jer, der ville gøre det.
Gør jer klar.
Jeg ser kun det øverste af dit ansigt, men det ser frækt ud.
Du er en af de udvalgte.
Hvis I kunne slikke jeres kønsdele,
og I ville det, er spørgsmålet,
om I ville advare, når I kom?
I behøver ikke at svare.
Det er meget personligt,
men jeg elsker at få jer til at tænke.
Jeg ville gøre følgende.
Jeg har intet at miste.
Jeg har lige sagt "fuck dig" til Sankt Peter. Det rager mig.
Hvis jeg kunne, ville jeg så?
Selvfølgelig!
Jeg har forsøgt på det siden 1991.
Jeg har gjort alt, men jeg er ikke fleksibel nok.
I nogle tilfælde er rygsøjlen overvurderet.
Jeg har aldrig set en trist skovsnegl.
Så,
angående spørgsmål to,
hvis jeg kunne og gjorde det…
Den advarsel…
Nej.
Jeg ville tie stille som en tæve.
Jeg ville skabe mit eget bæredygtighedskredsløb.
Jeg leverer.
Jeg forlanger.
Da jeg er veganer, ville lidt protein ikke skade.
Og bagefter et kys på kinden og godnat.
Kom nu! Selvfølgelig!
Selvfølgelig ville jeg!
Åbn dit sind.
Alt tilhører dig.
Gør mod andre, som I ønsker, de skal gøre mod jer.
Vær en god kristen.
Tilgiv mig.
Jeg er helt fra den i dag.
Jeg siger ting, I ikke havde forventet.
Måske er nogle af jer skuffede.
Men det er, hvad det er.
Jeg hader også mange ting. Jeg ved, det er forkert,
men alle hader noget. Jeg hader…
Jeg hader at stå i kø. Jeg kan ikke.
Jeg hader, når min nabo renoverer kl. 08.00.
Jeg kunne dræbe ham med de bare næver.
Jeg hader, når mit toastbrød bliver koldt.
Jeg hader at træde ud af badet og skulle skide.
"For helvede."
Men som menneske er der noget værre.
At hade folk, ikke bare situationer.
Jeg hader folk.
Men det er værre. Når jeg indrømmer, at jeg hader visse personer,
er det folk, som ingen hader.
Men jeg kan ikke udholde dem. Undskyld.
Jeg slipper alt ud.
I skal vide, hvem jeg er.
Jeg hader Rafa Nadal.
Jeg hader ham virkelig.
Ikke kun nu. Helt fra begyndelsen.
Jeg hader ham!
Rafa Nadal.
"Bedste atlet nogensinde." "Bedste spanske atlet."
Børn elsker ham. Mødre elsker ham.
Han er et godt eksempel. Han er flot, værdig, etisk, høflig.
Tyve Grand Slams! Tyve!
Hvad skal man med så mange Grand Slams? Del med os andre.
For fanden i helvede!
For et par år siden, i Frankrig…
Jeg tror, han blev anmeldt,
fordi de sagde, han dopede sig til Roland Garros.
Forstil jer tiden op til retssagen.
Hvad han gik igennem, ærekrænkelsen…
Og så retssagen.
Nadal vandt, for han havde ikke dopet sig.
Og de måtte betale ham en ordentlig sum
for at skade hans ry, image og sådan.
Ved I, hvad han gjorde med pengene? Med den fede check?
Donerede den til en fransk NGO.
Fortjener han ikke en lussing?
Fucking Rafa Nadal. Mallorca bliver oversvømmet.
Han rydder op. Er der ingen andre på Mallorca?
Nej, du er nødt til at komme.
Med 20 Grand Slams i dit hus.
Jeg hader Meryl Streep.
Meryl Streep Fighter 2. Hader hende.
Den bedste skuespiller nogensinde. Altid autentisk, økologisk.
Alt, alle hendes film. Alle sammen.
Og hun er aktivist, feminist. Hun er engageret.
Alle hendes film Oscar-nomineres.
Det er nok! Hold op med at være så god!
Det er afskyeligt.
Og Angelina Jolie?
Udover at være en god skuespiller, er hun gudesmuk.
Hvornår stopper hun med at være det?
Hun har IQ på geni-niveau,
og hun adopterer hjemløse børn. "Kom, vi tager hjem."
Hun har en i hver farve, undtagen blå!
Jeg hader Broncano!
Jeg hader Vicente del Bosque!
Jeg hader Clara Lago!
Jeg hader Sergio Dalma!
Jeg hader det røvhul Antonio Banderas!
Jeg har fået nok!
Jeg så ham forleden.
Han er 20 år ældre end mig, men kunne være min lillebror. Fuck ham!
Men hvis der er nogen, jeg ville pumpe
eller dumpe…
Nej, undskyld mig.
Begge to fungerer.
Det afhænger af udtalen.
Men hvis der er én person,
jeg ville hælde
eller smælde
al min had og foragt ud over,
så er det
Hugh Jackman.
Jeg kan ikke udholde ham. Min ærkefjende, min nemesis.
Her er Hugh Jackman.
Der er han.
International, australsk, skuespiller,
Hollywood, berømmelse.
I mange år, i mange blade,
er han kåret til den flotteste, mest attraktive mand i verden.
Se på ham.
Den ansigtssymmetri.
De guddommelige træk.
Den fysik, hugget ud af de olympiske guder.
De porer, der oser af Stendhal-syndrom.
Han vasker skjorter med mavemusklerne.
En dag fik jeg lyst til at sige: "Så flot er han heller ikke."
Så jeg sammenlignede os.
Der begyndte hadet.
Sådan siger man. Sammenligning afføder had.
Sådan startede det.
Grin I bare, jeg er ovre det.
Mange års terapi.
Jeg ved, det virker overvældende.
"Hvordan kan to fra samme art være så forskellige?"
De har de samme dele!
Måske må man gå i detaljer. Jeg skal nok analysere for jer.
I vil se, hvorfor vi er så forskellige. Jeg har et par ting.
Vi ville være her i timevis.
Mine øjne, for eksempel. Mine øjne.
Jeg håber, det bliver tekstet.
Mine øjne.
Sagen er, at mine øjne er små, meget små.
Små og tætsiddende.
Meget små, meget tætsiddende.
Hvis de sad lidt tættere, ville man sige:
"Der er noget galt med ham."
Jeg kan ikke se 3D-film.
Brillerne er for brede til mine øjne.
Jeg har intet dybdesyn. Det er spild af penge.
Jeg kan ikke blive fed.
Så bliver mit ansigt buttet, men mine øjne forbliver små.
Mit ansigt stikker af fra mig.
Mit ansigt ligner hullerne på en klovneknap.
Og min næse? Hvad med min næse?
Folk ser den ikke, for der findes store her i landet.
Men hold øje med min.
Jeg har en barnealbue klistret fast på ansigtet.
Hold øje.
Det ville tage mig tre ture at rydde en brillebutik.
Mine briller er aldrig faldet ned.
Og jeg blev slået som barn, okay?
Altid på samme side. Derfor er den skæv.
Som lille
gik jeg i en svømmeklub i Málaga.
Om sommeren tog vi på stranden for at svømme.
Min specialitet var rygcrawl.
Men jeg måtte skifte. Så reagerede mine venner…
"Stop det, I røvhuller!"
"Alle svømmer ud til bøjen og tilbage."
Jeg gjorde ikke.
Min køl er bøjet, så jeg svømmer rundt som en etbenet i en kano.
Og den er skarp.
Tæt på kan man se, at den er skarp.
I synes nok ikke, det gør så meget. Men det gør det.
"Aldrig." "Jo."
Det er sket flere gange,
at oralsex er blevet til et kejsersnit.
Jeg valgte ikke mit værste foto. Det her er professionelt.
Jeg brugte det til standup før i tiden.
Efter det havde cirkuleret online i to-tre måneder,
så jeg på det og indså det. "Vent.
Jeg mangler et øre."
"Hvordan? Jeg kigger direkte på fotografen."
Som om han sagde: "Dani!"
Jeg vendte mig, og han tog billedet, før kroppen fulgte med.
Er jeg Picassos barnebarn?
Han er flottere end mig. Hvad kan jeg sige?
Hugh Jackman, et.
Dani Rovira, nul.
Men det sluttede ikke der.
Her begyndte vores kamp.
Det var starten på en intens kamp.
Hver dag ledte jeg efter ting, jeg var bedre til.
I årevis… Han aner ikke noget om det.
Det er min ting.
"Jeg må være bedst til noget." Jeg er konkurrencemenneske.
"Selvfølgelig, hunde!"
Jeg er her i Spanien og hjælper hunde,
så de får et hjem, ikke mishandles eller efterlades,
ændrer lovgivningen…
"Jeg tvivler på, at han også…"
Se.
Først er det fra en paparazzi.
Han ser altid godt ud på paparazzi-fotos.
Se, hvor pænt han er klædt på.
Pænere, end jeg var til min søsters bryllup.
Og se de hunde.
Med vest på, så den ikke fryser.
Se støvlerne. Se.
Se den hvide.
Han er kirurg.
Han har lige opereret en galdeblære.
Eller kastreret en ven.
Og se ham der.
Jeg har ingen gode paparazzi-fotos.
Se på mit tøj.
Vinter fra midten op, sommer fra midten ned.
De fangede mig med en lortepose i hånden.
Det er en pose fuld af lort.
Skraldespanden var lige der.
"Paparazzi, kunne I ikke have ventet et øjeblik?"
Man kan ikke fake glamour.
Det er mine to hunde.
Den tredje var ikke kommet ind i mit liv endnu.
Den brune fyr er Buyo, hr. selvslikker.
Den sorte er Kartoffelfjæs.
Det er vist hendes ansigt.
Ellers ville hun gå baglæns.
Der er en fyr fra 1500-tallet. Han dukkede pludselig op.
Hugh Jackman, to.
Dani Rovira, nul.
"Jeg må slå ham i noget."
"Den here kommer til at være tæt."
Jeg er 40. Det er en solid alder.
Jeg er tynd. Jeg træner.
Jeg er mere eller mindre…
Jeg er i form, ikke?
Han har altid været veltrænet, men han fylder snart 60.
Ligesom idioten Antonio Banderas.
"Måske har vi nået et dødvande,
hvor han daler, og jeg… Ikke?"
"Og afhængigt af vinklen, måske…"
Det her er fra tre år siden.
Ja, frue. Jeg er enig. Jeg ville også kneppe ham.
De her folk er altid smukke. Alt ved ham. Hans hår.
Uanset hvad han gør, ser hans hår godt ud.
Giv ham en lussing? Håret sidder godt.
Tag hans hoved ud af ovnen? Perfekt hår.
Han misser med øjnene, men han ser godt ud.
For fanden, han er flot! Hvad med det her?
Flade mavemuskler.
Se så ham her.
Jeg får solen i øjnene, okay?
Det må være et andet tidspunkt på dagen.
Mit hår er også vådt, men jeg ligner
en evnesvag romer.
Mine tænder er ikke store, men her er jeg en bæver.
"Hej. Jeg er en bæver."
Stik en padelketcher op i min røv, så er jeg en bæver.
Solskoldede skuldre.
"Hvad med lidt skide Photoshop?"
"Gør mig helt rød eller helt hvid, men ikke så jeg ligner en jordbæris."
Jeg ligner Klokkeren fra Notre Dame, der flygter fra ilden.
"Mine nosser skal i vand."
Carrefour-badetøjet til otte euro med slidt elastik.
Jeg mangler en fucking arm!
Hugh Jackman, tre.
Dani Rovira, nul.
"Jeg kan stadig vinde."
Man har set større comebacks.
Et par måneder senere
fandt jeg det her.
Hugh Jackman var vært for Oscars-showet i 2009.
Jeg så det.
Det bedste Oscars-show.
Det bedste nogensinde. Ingen havde været vært på den måde før.
Wow, den mand…
Sikke en vært! Så elegant! Komikken sad lige i skabet.
Den 1,90 meter høje fyr kunne danse og synge.
Han var spændende. Da det var forbi, vidste han, at han havde ramt plet.
Hele verden kastede sig for hans fødder.
Ingen dårlige anmeldelser.
Han ramte plet.
Jeg var vært for Goya-prisen tre år i træk.
Den første, anden og tredje, i den rækkefølge.
Og kritikken haglede ned.
Som aldrig før i mit liv.
Dagen efter, jøsses,
besøgte jeg mine forældre i Málaga.
Tv, radio, blade,
kritikere, sociale medier, Thermomix, tekst-tv.
Jeg vågnede en morgen: "Mor, hagler det? "
"Nej, Dani. Det er en shitstorm. Sov bare."
Kom nu!
Hvert show varede over tre timer. Tre shows er mindst ti timer.
Var der nogle gode anmeldelser?
Selv algoritmerne
er imod mig.
Skriv "Dani Rovira Goyas" i Google.
Gå til Billeder. Det er det første, man ser.
Hugh Jackman, fire.
Dani Rovira, nul.
Når man lukker fire mål ind,
er det næsten uundgåeligt.
Det femte kommer.
Det femte gør mest ondt, for det er det sidste.
Og det her er det, der gør mest ondt.
Hugh Jackman er
Wolverine.
Den bedste tegneseriefigur nogensinde.
Det skide mutantsvin.
Wolverine!
Kløerne.
Feromonerne.
Ulven.
Sikke et behåret bæst.
Sikke en skam.
Ingen yderligere spørgsmål, hr. dommer. Jo, forresten.
Der er et til. Et sidste spørgsmål.
Her kommer det.
Svar bare. Det er enkelt.
Jeg ville sætte pris på det.
Grinede I?
Ja!
Der kan man se.
Mange tak.
Selvfølgelig går bifaldet begge veje.
Det er også til jer.
I dag nåede vi alle vores mål.
I kom for at grine, og jeg kom for at få jer til at grine.
Og vi gjorde det. Alle vandt,
og latteren vandt også.
Og tro mig. Det er helt ligegyldigt,
hvorfor I grinede.
Det er lige meget, om det, jeg har sagt, er sandt eller ej.
Lige meget.
Om jeg havde ret eller tog fejl i det, jeg sagde.
Det er lige meget, om I var enige eller uenige.
I grinede, fordi latter er så magisk, og det er det vigtigste.
Tror I virkelig…
Tror I virkelig, jeg har al den had,
jeg forsvarede på scenen hele aftenen?
Tak for jeres tillid, men jeg må indrømme, at det har jeg haft.
Jeg har hadet meget.
Helt indtil for nylig.
Men jeg indså noget for nylig.
Had fører ingen vegne hen.
Had er spild af tid og energi.
Had giver én mavesår, stress og endda sygdomme.
Tror I virkelig, at alle de mennesker, jeg talte om på scenen…
Tror I, jeg hader
Sergio Dalma, Rafa Nadal, Hugh Jackman,
Antonio Banderas, Broncano, Clara Lago
eller Vicente del Bosque? Gør I det?
Jeg skulle bruge 100 teatre som dette
til at rumme den beundring, jeg har for dem.
Her en hemmelighed.
Da jeg begyndte at skrive det her show, vidste jeg ikke, hvordan det ville gå.
Jeg tog en pen og en notesblok
og skrev alle de folk ned, jeg beundrer.
Fra alle samfundslag.
Skuespillere, sangere, videnskabsfolk, digtere.
Selv anonyme folk, mine naboer. En næsten uendelig liste.
Der var ikke plads til alle. Ved I, hvad jeg kaldte den?
Min Halleys komet-liste.
Jeg tænkte: "Vi er så heldige at kunne leve
omgivet af Halleys kometer.
For deres eksistens gør vores liv bedre.
De gør os lykkeligere, inspirerer os, underholder os,
gør os til bedre mennesker.
Derfor har jeg ondt af folk, der tager sten
og kaster mod Halleys kometer.
Jeg troede, det var absurd. "Man rammer aldrig en komet."
Men nogle gange sker det.
Det sker, og måske en dag
rammer man en og bliver det første røvhul, der skyder en Halleys komet ned.
Vi bør ikke prøve at være som dem. De blev født helt unikke.
Man driver sig selv til vanvid ved at prøve.
Forhåbentlig kan vi en dag ende med at være os selv.
Det ville være en sejr.
I mellemtiden må vi slappe lidt af.
Tage den med ro. Ikke konkurrere så meget mod hinanden.
Konkurrer mod dig selv. Vær lidt bedre end i går.
Og giv plads til at have en dårlig dag.
Hvis du tilfældigvis er nummer et til noget, så fedt.
Hatten af.
Men hvis du er nummer 1534, er det også fedt.
Du bliver meget gladere.
Så meget misundelse og had.
Misundelse er en dårligt håndteret beundring.
Tag din misundelse, dit had, din frygt,
alt dit lort, læg det her og omdan det
til noget, der har værdi.
Had er for kujoner. Ved I, hvad der er modigt?
At sige: "Jeg elsker dig."
Rejs jer, gå hjem, grib fat i jeres mor eller far
og fortæl dem, at I elsker dem.
Fortæl det til jeres søskende, venner, hunde, bofæller.
Sig: "Jeg elsker dig." Der findes intet mere modigt.
Jeg vil dele mit liv med folk, der siger: "Jeg elsker dig."
Derfor dedikerer jeg showet til den vigtigste person i mit liv.
Min inspiration, hvor end du er.
Det er til dig. Jeg elsker dig, Messi!
Tusind tak, Málaga!
Mange tak.
Bare…
Tak, virkelig. Bare…
Bare én ting til.
Inden vi slutter, vil jeg takke jer for at gøre den indsats
at tage i teatret.
Det siger jeg altid, men endnu mere nu i disse tider,
for ultimativt er teatre, biografer,
de steder, hvor vi kan nyde kulturen, nogle af de sikreste steder
på Jorden lige nu.
Så tak for jeres mod og engagement.
Og når folk kommer for at se mig live,
kan jeg godt lide at give en sidste bid, så de kan lære mig at kende.
Mest håber jeg, at denne gave hjælper jer i livet.
Måske er det mere velkendt for folk i Málaga.
Jeg pakker lige rekvisitter.
Mens der stadig er tid.
Jeg begyndte som historiefortæller i en tebutik i nærheden.
På Mártires-pladsen, El Harén.
Jeg fortalte historier i mange år, før jeg blev komiker.
Jeg kunne fortælle måske
fem hundrede historier på et tidspunkt. Alle var særlige.
Men en dag kom jeg på en meget kort en.
Den påvirkede mig virkelig.
Jeg holdt den for mig selv.
Den var med mig overalt.
Som barn holdt jeg den tæt på brystet, som vi siger i Málaga.
Jeg fortalte den næsten aldrig.
Kun ved særlige lejligheder til særlige mennesker.
Men som man bliver ældre lærer man,
at det bør gå hånd i hånd.
Jeg lærte noget af at læse en sætning, en fyr skrev.
Gandhi, hovsa.
Han skrev:
"Du mister kun, hvad du klynger dig til."
Så nu får I min lille historie,
så I kan fortælle den videre.
Det er en historie fra før coronavirus.
Måske passer den ikke så godt nu,
men historien kan vare i mange år.
Min gave til jer. Værsgo.
Den lyder sådan her.
"I en lille landsby
vågnede alle beboerne
en morgen med sukker på læberne.
Men den morgen
var det kun dem, der ville kysse nogen, der opdagede det."
Så mine venner, gå nu ud
og se efter sukker og sødme i alle hjørner.
Bliv ikke bitre,
for livet er smukt.
Tekster af: Sidsel Seeberg