Downloaded from YTS.MX
A NETFLIX COMEDY SPECIAL
Official YIFY movies site: YTS.MX
Huomenta, Daniel. -Huomenta, Manolo.
Kahvi. -Ja paahtoleipä.
Tässä on kahvisi.
Kiitos. -Ja paahtoleipä oliiviöljyllä.
Hyvää ruokahalua. -Kiitos.
VIHA
Helvetti.
Laita piikkiin. Pitää mennä. -Selvä.
Tule nyt, Bruno.
Helvetti.
DANI ROVIRA: VIHA
Nähdään myöhemmin. Heippa.
Mitä?
Aivan, maski pois.
Selvä, menoksi.
Ette uskokaan,
miten hienoa on olla tänään Málagassa.
Selvisin hengissä ja täytin 40 vuotta.
Katsokaa.
Kemoterapian jälkeen pitää esitellä karvat käsivarsistakin.
Katsokaa.
Huippuhomma. Melkein…
Liippasi läheltä.
Läheltä piti.
Neuvottelin vuoden pyhän Pietarin kanssa.
Hän käski tulla ylös, minä käskin tulla alas. Yhtä pitkä matka.
"Tule ylös!" "Tule sinä alas!"
"Kauhea kiire portilla. Tule nyt." "En minä millään."
"Jos et tule, menetät hiuksesi." "Sovittu."
Olin liian laiska kuolemaan.
Kiitos, että tulitte esitykseeni. Meillä kaikilla on syymme olla täällä.
Te tulitte nauramaan.
Minun tehtäväni koomikkona on naurattaa teitä.
Se on sopimuksemme.
Illan esitys on erityinen, koska paikalla on kameroita.
Tästä tule Netflix-spesiaali, jota esitetään yli 1 700 maassa.
Montako maata on olemassa? Kauhean monta.
Kauhean monta.
Juttu on näin.
Viime vuosina kaikilla, etenkin koomikoilla, on ollut vaikeaa.
Kaikenlaisesta loukkaannutaan. Hermostutaan ihan pikku asioista.
Koska tämä näytetään koko maailmassa,
haluan sanoa jotain kaikille, jotka ehkä loukkaantuvat puheistani.
Niille, jotka mahdollisesti loukkaantuvat, haluan sanoa tämän:
Olemme keskellä maailmanlaajuista pandemiaa.
Espanjaan julistettiin hätätila. Olimme kaikki eristyksissä.
Kaksi päivää myöhemmin sain syöpädiagnoosin.
Kahdeksan kemoterapiakertaa 15 päivän välein.
Sitä pumpattiin kehooni kuusi tuntia putkeen.
Puolitoista litraa myrkkyä.
Olo oli kuin kolarin jälkeen. Tosin ei rekkakolarin. Siihen kuolisi.
Hiukseni putosivat.
Laihduin ja oksensin.
Kahdeksantoista sädehoitokertaa.
Rintakehä ja kurkunpää haisivat grillikanalta.
Olen vegaani.
Sitten lähdin Kreikkaan kuvaamaan elokuvaa pakolaisista,
hurrikaaneista, tulipaloista ja haaksirikoista.
Sain korvatulehduksen.
Palasin Madridiin syntymäpäiväkseni, mutta piti mennä eristyksiin vuorille.
Vietin syntymäpäiväni yksin.
Aiotko kaiken tämän jälkeen loukkaantua jostain vitsistä?
Kuule.
Voit imeä munaa sekä edestä että takaa.
Niinpä.
Täällä on kuuma.
No niin.
Aloitellaan. Itse asiassa joku saattoi jo loukkaantua.
Moni on nyt pettynyt minuun.
"Jestas, Dani!
Etkö olekaan vegaani?"
"Mikä tämä on?"
Se on tekonahkaa.
Piti murhata kasveja sen tekemiseksi. Kallistan vaakaa sinne päin.
Olen ruvennut vegaaniksi. Se on totuus.
Monet ihmettelevät, miksi haluaisin kärsiä.
Kukin taaplaa tyylillään. Joillakin on Málagan joukkueen kausiliput.
Kukin valitsee kärsimyksensä.
Kun ryhtyy vegaaniksi, tapahtuu hulluja.
Tosi monet ovat huolissaan terveydentilastani.
Heillä kaikilla on tietenkin ravitsemustieteen tutkinto.
Taannoin yksi läski tuli kysymään: "Mitä teet proteiinin suhteen?"
"Samoin kuin sinä, kun unohdat defibrillaattorisi.
Kituuttelen vain."
Sitten annoin suukon ja sanoin: "Huomiseen, isä."
Haluan alkuun puhua konseptista, joka ei ehkä ole tuttu.
Se on alkuperäinen nauru.
Kaikilla on syntyessään alkuperäinen nauru, jokaisella omansa.
Se ehkä muuttuu elämän aikana.
Ehkä haluat kopioida ystäväsi naurua,
tai ehkä omasi ei ole viehättävä vaan nolo.
Sanotaan vaikka, että olet suurlähettiläs tai diplomaatti.
Paljon tärkeitä kokouksia. Jos alkuperäinen naurusi on…
Ymmärrän,
jos muutat sen.
Pidän silti ihmisistä, jotka säilyttävät alkuperäisen naurun.
Olin pari vuotta sitten yksissä juhlissa.
Sanoin jotain hassua, ja muuan tyyppi alkoi nauraa.
Hänellä oli mahtava alkuperäisnauru.
En muista, mitä sanoin, mutta hän oli…
Miten ihastuttava nauru!
Kerroin vitsejä koko illan, piereskelin ja kaatuilin.
Tein mitä vain, että hän nauraisi.
Hänellä oli mahtava, spontaani nauru.
Hän teki näin.
Puristi kädet nyrkkiin.
Aivan kuin katukaupustelijoita vältellessä.
"Ei kiitos."
Hänen naurunsa tuli syvältä. Se oli ikiaikaista.
Kuin Pachamaman esivanhemmat nauraisivat hänen kauttaan.
Hän taivutti päänsä taakse kuin selkäranka puuttuisi.
Kuin Pez-annostelija. Muistatteko ne?
Hänen kurkustaan saisi varmaan karkkia.
Tosi kaunis nauru.
Alkuperäisnauru ei ole ainutlaatuinen. Joku saattaa nauraa samalla tavoin.
Sitä sattuu. Tiedättekö, kuka nauraa samoin?
Messi.
Tiedättekö, kuka Messi on?
En juuri välitä jalkapallosta.
Messi on silti maailman paras jalkapallonpelaaja.
Jopa historiallinen. Hän on mahtava.
Näin hänet livenä Barcelonassa Camp Nou -stadionilla.
Sen voi sanoa "Camp Nou" tai "Nou Camp".
Sitä minä en…
Ei voi sanoa "Camp Camp" tai "Nou Nou".
Näin hänet livenä. Hän on uskomaton.
Hänen peliään ei voi edes käsittää.
Hän on kuin piirretyissä. Se on uskomatonta.
Mutta jalkapallon ulkopuolella Messillä -
ei taida olla kaikki kortit pakassa.
Koomikkokaverini Tomás Garcían sanoin: "Hänellä ei ole kaikki ankat lammessa."
Hänellä on joskus vaikeaa jopa jalkapallon maailmassa.
Esimerkiksi Copa del Reyn ja Mestarien liigan kaltaiset kisat -
ovat pudotuspelejä.
Kun voittaa pelin, pääsee seuraavalle kierrokselle.
Selitän tämän teille, koska Málaga ei koskaan ole mukana.
Messi on käynyt sen läpi monta kertaa.
Tiedätte kai, miten se toimii? On kaksi peliä.
Eniten maaleja tehnyt joukkue pääsee seuraavalle kierrokselle.
Jos tulee tasapeli, vieraspelissä eniten maaleja tehnyt joukkue jatkaa.
Koska se on teoriassa vaikeampaa.
Messille käy niin usein.
Kuvitellaan tilanne.
Copa del Rey, välierät.
Barça vastaan Málaga. Kuvitellaan vain.
Ensimmäinen peli on La Rosaleda -stadionilla.
"Rosaleda" tai "Ledarrosa", kummin päin vain.
La Rosaledassa tulee tasapeli 3 - 3.
Kolme - kolme täällä Málagassa.
Camp Noussa, tai Nou Campissa, tulee tasapeli 1 - 1.
Tuomari puhaltaa pilliin.
Aina, kun pilli soi Barçan peleissä, kamera kuvaa Messiä.
Yleensä hän on keskikentällä. Nyt hän näyttää tältä.
Kuin lentävän lautasen pudottamana. Hän oli täysin hämmennyksissään.
Tuntui pahalta hänen puolestaan.
Voisiko joku selittää hänelle, mitä on tekeillä?
Nyt on vielä vaikeampaa, koska bestis puuttuu.
Iniesta on Messin paras ystävä, mutta hän pelaa Japanissa.
Hänen parhain ystävänsä.
Hänen puhelimessaan olisi "AAAndresito. Bestis."
Sen näkee heti, kun katsoo vanhoja pelejä.
Iniesta on ensimmäinen, joka juoksee muka halaamaan Messiä.
Oikeasti hän kuiskaa: "Pääsimme seuraavalle kierrokselle."
Tosi herttaista.
Messi on hellyttävä. Hän myös hallitsee paineen hyvin.
Mestarien liigan finaalissa koko maailma odottaa, että Messi laukoo.
Kahdeksaskymmenes minuutti ja peli on tasan.
Messiltä voi odottaa seuraavanlaista käytöstä.
Joku loukkaantuu. Kun häntä autetaan, Messi käy sivurajalla.
Hän sanoo jotain tämän tapaista:
"Maistuupa vesi hyvältä."
Ja sitten hän laukoo maalin keskikentältä. Messi pähkinänkuoressa.
Kuulin vastikään, että hänellä on harjoitusliivifobia.
Useampi vuosi sitten netissä oli kuva, joka keräsi huomiota.
Siitä on jo aikaa.
Eikö hän osaa edes pukea harjoitusliiviä?
Selvästi hän vain pelleilee. Ehkä pallo meni ohi maalin.
Tuskin hän yrittää työntää naamaansa läpi. Eihän se onnistu.
Kohu syntyy joka tapauksessa. Messi sitä, Messi tätä.
Näin siis kävi.
Muutama viikko myöhemmin -
nettiin ilmestyi toinen kuva.
Siinä lukee UNICEF.
Kannattaa katsoa kaikki meemit, joita tästä tehtiin.
En tuonut yhtään näytille, koska ne eivät ole omiani.
Suosikkini on se, jossa Messi on polkupyörän korissa matkalla kuuhun.
Hän vain pukee sitä ylleen. Turhaa ilkeilyä.
No.
Jokunen viikko myöhemmin -
nähtiin tämä.
Ei häntä voi enää puolustaa.
Tekee mieli soittaa hänen äidilleen ja kysyä, mistä reiästä hän yritti ulos.
No niin.
Messi-vitsien lisäksi Lionel Messi kiehtoo minua hahmona.
Hän on yhtäaikaa voimakas ja haavoittuvainen.
Messi on kaikkien mielestä jumala,
mutta jos Argentiina putoaa mestaruuskisoista, hänet halutaan tappaa.
Kirjaimellisesti.
Hän vain tekee työtään.
Hän tekee parhaansa siinä missä muutkin, mutta hän on julkisuuden henkilö.
Tämä pätee kaikkiin pelaajiin, urheilijoihin, taiteilijoihin,
näyttelijöihin, muusikoihin, journalisteihin ja jopa koomikoihin.
Julkisuuden henkilöinä olemme tulilinjalla.
Jos mokaamme,
saatamme joutua väkivaltaisen lauman lynkkaamaksi.
Näin on. Aika rankkaa.
Ei puhuta enää "heistä".
Mietitään hetki koko yhteiskuntaa.
Mistä sellainen viha saa alkunsa?
Tunnetteko sen?
Eikö tunnukin siltä, että vihaa tursuaa kaikkialta?
Tämä alkoi paljon ennen pandemiaa.
Olen tehnyt tätä esitystä pari vuotta.
Ennen koronavirustakin tuntui, että ihmiset ovat vihaisia.
Kaikkia kiukuttaa. Jatkuvasti hermo kireällä.
Kun joku mokaa, emme auta.
Osoitamme vain sormella, ettei meitä syytetä.
Helvetin syyllistämiskulttuuri.
Tunnetteko sen? Tajuan toki, että mukana on paljon eri tekijöitä.
On monta syytä, miksi vihaa pursuaa kaikkialta.
Tajuan, että on työttömyyttä,
tai että on paskaduuneja, joilla ei maksa laskuja.
Katkeruus syntyy siitä, että pitää kiristää vyötä.
Se on hyvä syy.
Tajuan, että edesvastuuttomat poliitikot komentelevat meitä.
Kuin kiusaajat koulun pihalla.
Se suututtaa.
Tajuan, että meitä pommitetaan skandaalijournalismilla,
jonka on tarkoituskin suututtaa.
Tajuan, että sosiaalinen media suututtaa.
Esimerkiksi Instagram.
Minulla on se, ja tuntuu jatkuvasti, että muilla on hauskempaa kuin minulla.
Naapurini on luuseri,
mutta ei siltä näytä Instagram-profiilissa.
Instagram-profiilin perusteella haluan olla hän.
Sitä sattuu.
Unohdin varmaan teidän mielestänne muutaman seikan.
Haluan puhua erityisesti yhdestä.
Se on tekijä, jota emme huomaa.
Stressi.
Se unohtuu, koska sitä ei näe.
Se on kuin Wi-Fi.
Mutta siitä saa maksaa.
Miettikää sitä hetki. Stressi.
Yhdeksän neliöjuuri.
Se on tres.
Kirjallisuuden opiskelijat hämmentyivät.
"Tämä ei käy."
Kerron teille suhteestani stressiin 40-vuotiaaksi asti.
Lähdin Málagasta 17- tai 18-vuotiaana.
Sen ikäisenä mikään ei stressaa. En osannut edes tavata sanaa "stressi".
Elämäni Málagassa ei stressanut minua.
Muutin Granadaan 17- tai 18-vuotiaana.
Se on pikkukaupunki Andalusiassa. Málagaakin pienempi.
Se on boheemi.
Sieltä löysin kulttuurin, taiteen, musiikin ja muusat.
Kaikki löytyy kävelyetäisyydeltä. Kaikki on lähellä.
Granadassa ei ole stressiä, mutta…
Muutin 13 - 14 vuotta sitten Madridiin.
Halusin tehdä tätä tosissani. Madridissa se onnistuu.
Ajattelin, että olisin silti andalusialainen.
Ottaisin kaiken rennosti.
Saavuin Madridiin tyynenä.
Vuokrasin asunnon ja toin muuttolaatikot sinne.
En edes purkanut niitä.
Lähdin saman tien kävelylle. Ei stressiä ekana päivänä.
Olin kuullut El Retiro -puistosta.
Nimi on komea. Tuskin puisto on sen pahempi.
Menenpä sinne. Enää en mene.
En käy siellä enää.
Ajattelin, että siellä käyskennellessä inspiroituisi.
Ei. Siellä tarvitsee peruutuspeilin.
Pyöräilijöitä, juoksijoita ja sorsia. Helvetti.
Se oli kuin ihmislinko.
Mutta kyse ei ollut vain puistosta. Koko Madrid on sellainen.
Koko kaupunki ja jokainen kaupunginosa. Usera, Malasaña, Legazpi, ihan kaikki.
Jalankulkijoiden laumat kulkevat kuin hullut.
"Tuo kiirehtii purkamaan pommia."
"Niin tuokin, mutta vastapäiseen suuntaan."
Kerran päätin seurata yhtä kiirehtijää.
"Katsotaan, minne hän on menossa."
Hän juoksi päin seinää.
He ovat robotteja. Miksei minulle ole kerrottu?
Ovatko zombit vallanneet maailman? Enkö kuullut uutista?
Katoilla on tarkka-ampujia.
"Jos joku on aloillaan 20 sekuntia kauemmin,
ammun aivot pellolle." Hyvänen aika.
Entä Madridissa autoilu?
Madridissa autoilu.
Sain ajokorttini Granadassa.
En käyttänyt neljättä vaihdetta vuosikausiin.
Luoja, kuinka lujaa Madridissa ajetaan.
Kaistaakin vaihdetaan sattumanvaraisesti.
Maksaa varmaan 20 euroa käyttää suuntavilkkua. Saiturit!
Madridissa pitää arvata, mitä sekä edessä että takana ajava aikoo.
On tarpeeksi vaikea päättää mitä hittoa itse teen.
Pelottavinta ei kuitenkaan ole liikenne, vaan pysähtyneet autot.
Ne kauhistuttavat minua.
Kun näen Madridissa punaisen valon,
rukoilen, etten joudu etummaiseksi. Aina kuitenkin joudun.
Helvetin stressaavaa!
Maalaispoika, jonka pitäisi sulautua joukkoon.
Rikoin neljä rattia silkasta stressistä. Yritän vain pysyä valppaana.
"Ei kukaan sinulle huuda."
Greasen blondi heilautti nenäliinaansa. "Antaa mennä, pojat!"
Yhtäkkiä takanani töötätään.
Katson taakse ja sitten eteen. Valo on yhä punainen.
Paskiainen on aikamatkustaja!
Hän taivutti karteesisia akseleita ja aika-avaruutta. Hiton Marty McFly!
Entäpä seurustelu?
Seurusteluko?
Tätä tapahtuu kaikkialla, ei vain Madridissa.
Miksi seurustelu etenee nykyään niin nopeasti?
En ole nelikymppisenä mikään ärtyisä vanhus.
Mutta en tajua treffailua lainkaan.
Kysyin ystäviltäni, miten nykyään käydään treffeillä.
"Eikö enää käydä yksillä tai muuten vain tavata?"
"Ei millään."
"Kaikki hoituu sovelluksilla." "Millä?"
"Sovelluksilla."
"Sovelluksillako?" "Niin juuri."
"Flirttailun voi hoitaa kotoa käsin." "Niinkö?"
"Sain eilen osuman kun olin paskalla." "Mitä?" "Kyllä vain."
Sitä sattuu.
Tyttö huomaa kivan kundin kuvan, ja kaveri saa osuman olleesaan…
Minä vain…
"Mitkä sovellukset?"
Hän vastasi, että niitä on monta.
Grindr, Tinder, Winder, Fringer,
Chatsky, Forchis, Bikin, Bondis, Brendis, Truskis, Frosties,
Chisquis, Tejeringuis ja AdoptaUnTío.
Minä vain…
Piti kirjoittaa ne muistiin.
En käsitä, miten niitä käytetään.
Kuin pelaisi videopeliä.
"Katso, näin. Kyllä, kyllä, kyllä, ei, ei, ei."
Kokeilin tietysti. Kävin treffeillä.
"Hei, mitä kuuluu. Minä olen Dani."
"Aivan sama. Anna kullia. Ja painu sitten hiiteen."
Olen jopa tullut kotiin ja seissyt hetken pimeässä miettimässä,
paninko ketään vai en.
Siitä ei ole jälkeäkään.
Kaikki tapahtui niin nopeasti.
Treffailu on kuin -
sarjojen katsominen Netflixistä.
Onhan se kivaa,
mutta kaikki käy niin nopeasti.
Kaikille on kai käynyt näin.
Tiistai-iltana sitä tulee töistä iltayhdeksältä.
Laittaa pikaisen illallisen ja istahtaa katsomaan yhden jakson.
Aivan sama mikä sarja tai kausi.
Oli ohjelma mikä oli.
Ohjelma käyntiin, kaukosäädin jonnekin, ja se tietysti alkaa koska painoit "play".
Siksi se alkaa. Ja ohjelma on tietysti hyvä.
Puhuisinko pahaa Netflixistä juuri nyt?
"Upea näyttelijä. En olisi uskonut."
"Erikoistehosteet maksavat maltaita."
Jakson jälkeen pitää harjata hampaat ja mennä nukkumaan.
Samalla näkee silmäkulmasta sanat "seuraava jakso".
Ja sitten alkaa laskenta. Kuusi, viisi, neljä -
kolme, kaksi, yksi. Sitten on pakko katsoa.
On pakko. Kuin hypnotisoituna.
Olen katsonut Rahapajan kaikki kaudet yhdessä yössä.
Olen käynyt läpi koko Netflixin.
Olen menettänyt työni ja perheeni.
Katson uudestaan Frendien toista kautta.
Enkä muista siitä mitään!
En mitään.
Ei se ole nautintoa.
En tarkoita vanhempieni ikäisten seurustelua.
Tarkoitan sitä, millaista oli 20 vuotta sitten.
Silloin treffailu oli kuin sarjojen katsominen tavallisesta televisiosta.
Tahti vain oli erilainen.
Sama tilanne.
Tiistai-iltana tulet kotiin ja laitat päivällistä.
Kello 21.20 tienoilla mietit,
että telkkarin voisi laittaa päälle kello 21.30,
koska viikon ajan on mainostettu,
että ohjelma alkaa kello 21.30.
Suuntaat olohuoneeseen kello 21.25 -
siltä varalta,
että se alkaa etuajassa.
Istut alas päivällisen kanssa.
Kello on 21.25.
Nyt kello on 21.30. "No nyt."
Kello on 21.40.
Sitten 21.45.
"Ehkä joku unohti painaa oikeaa nappia."
Sattuuhan sitä.
Kello on 21.55. Teistä en tiedä,
mutta minusta on mukava syödä päivälliseni yhtä aikaa ohjelman kanssa.
Kaikki samaan aikaan.
Mietin, että ruoka jäähtyy.
"Salaattini jäähtyy."
Kello 22.15 -
ohjelma alkaa. Hienoa.
Se on erinomainen.
"Mahtavaa!"
"Nuo näyttelijät sopivat hyvin yhteen."
"Hyvänen aika, miten hienosti toteutettu."
Sitten kuuluu ääni: "Palaamme mainostauolta maaliskuussa."
"Hyvä on. Jatkan elämääni.
Menen yliopistoon, rusketun kesällä, ja katson taas ensi vuonna." Eikä.
Siinä sitä ollaan puun ja kuoren välissä.
Pakko myöntää, että antauduin Madridin stressille.
Noin yhdeksän vuotta sitten elämääni tuli joku,
joka muutti käsitykseni elämän rytmistä.
Ensimmäinen koirani. Sen nimi on Perunalärvi.
Se elää yhä. Olemme kämppiksiä.
Se on jo vanha rouva ja istuskelee vain.
En tiedä, miten se liikkuu. Se vain ilmestyy paikalle.
Menen huoneeseeni, ja se on siellä. En näe liikettä.
Kuin piirretyissä. Se teleporttaa kuin Goku.
En ole nähnyt sen kävelevän.
Mutta se on aina läsnä.
Joka tapauksessa.
Minulle tapahtui jotain Perunalärvin kanssa.
Se muutti minut täysin. Hetki.
En aio hehkuttaa, miten ihmeellinen koirani on.
Olemme kaikki tympääntyneet siihen.
En kestä sitä, kuinka koiraihmiset aina kohisevat koiristaan.
Hetkinen.
Kenellä teistä on koira? Käsi ylös.
Kauheasti koiraväkeä.
Niin arvelinkin. Heti tullessa huomasin sen.
Olen tottunut siihen.
Suokaa anteeksi, mutta te koiraihmiset olette -
saatananmoinen kultti.
Sietämätöntä.
Yritän olla menemättä samoihin puistoihin samaan aikaan,
koska jos puhun aina samoille koiranomistajille -
tekee mieli lyödä päin näköä.
Ehkä näin käy muissakin maissa.
Täällä korkeintaan viisi prosenttia koirista on majesteettisia.
Ne ovat objektiivisesti kauniita.
Vain harvat voivat esitellä kaunista koiraansa,
ja koira esittelee itseään. Hyvä on.
Mutta 95 % koiranomistajista -
kulkee parittomissa sukissa ihme rakkien kanssa.
Siltä puuttuu joko silmä tai jalka, tai se kävelee vinoon.
"Eikö koirani olekin söpö?"
"Minulla ei ole aikaa keskustella siitä."
Jos ei voi sanoa koiraansa kauniiksi, eivätkä useimmat meistä voi,
miten sitten voi kehuskella koirallaan?
Tässä maassa kehuskellaan sillä,
miten fiksu koira on.
Kaikilla on maailman fiksuin koira.
Olen kurkkuani myöten täynnä fiksuja koiria.
Ikään kuin yliopistot pursuaisivat koiria.
Minulla on ihana naapuri Madridissa. Kuusikymppinen rouva.
Hänellä on koira ja hän tietää, että pidän koirista.
Hän luulee, että haluan kuulla kaiken hänen koirastaan.
Sanoisin jopa, että jos koirasi on iloinen ja terve,
en välitä paskaakaan mistään muusta.
Hän sai minut taannoin kiinni porrastasanteella.
"Dani, koirani on tosi fiksu.
Kerron sinulle jotain.
Herään varhain viemään koiraani ulos.
Se hoitaa asiansa ja palaamme sisälle. Ruokin koiran ja juon kahvit.
Sitten singahdan asioille."
Vanhat ihmiset eivät vain lähde ulos.
He singahtavat asioille.
Olen kuullut sen pienestä asti.
Pelkäsin, että joku vanhus singahtaa ikkunasta ja murskaa minut.
Tietyssä iässä sitä vain päättää singahdella.
Hän "singahti asioille".
"Käyn asioilla ja palaan kotiin kolmen maissa.
Mieti tätä, Dani.
Asun alakerroksessa." "Tiedän, olemme naapureita."
"Kävelen portaita ylös täysin hiljaa.
Kuin ninja.
Asuin viisi vuotta Japanissa -
ja treenasin kaiken mahdollisen varalta.
Kotikylässä nimeni on Tyhjiöpakkaus."
Hän sanoi…
Mekon helma, alla alushame ja sukkahousut.
"Otan avaimeni esiin. Ei kilisevää avaimenperää.
Hiivin ovelle.
Panen avaimen lukkoon.
Ovi aukeaa muttei pidä ääntä.
Öljysin saranat."
Ninja-ovi.
Hän jatkoi:
"Avaan ovea ihan pikkuisen.
Sen kuono on raossa. Se tietää, että minä tulen."
Ei helvetti sentään.
Uskomatonta.
"Kuuntele, hyvä naapuri.
Lähdit kello 8. Koira nukahti sänkyynsä.
Kello 8.30 se kuuli äänen ja luuli sitä sinuksi.
Se kävi ovella, sinua ei näkynyt, joten se palasi sänkyyn.
Joku soitti naapurin ovikelloa. Koira luuli sitä sinuksi.
Koira kävi ovella, ja palasi taas sänkyyn.
Koira pieraisi, luuli sitä sinuksi, kävi ovella, ja palasi sänkyyn.
Koira kävi ovella 737 kertaa ennen kuin tulit kotiin.
Näit vain viimeisen kierroksen, idiootti.
Koira kulki koko pyhiinvaellusreitin kun olit poissa.
"Se on tosi fiksu koira."
"Silloin et sano mitään, kun se syö narkkarin jätökset puistossa.
Sen pidät omana tietonasi."
"Komensin koiraani taannoin…" Naapuri ei koskaan sano miksi.
Ehkä se söi puolitoistametrisen huivin.
"Se on niin fiksu koira. Minä komensin sitä ja kielsin.
Älä tee noin.
Se vain katsoi minua näin.
Pikku kasvoillaan."
Ja tämä on se kohta jota inhoan.
"Kuin se aikoisi puhua."
Aikoiko se puhua? Yksikään koira ei koskaan ole puhunut.
Jos koskaan näen koirasi puhuvan,
potkaisen sen ikkunasta ulos.
"Saatanan skitso."
En siedä fiksuja koiria.
Anteeksi, haluan vain olla rehellinen.
Opitte tuntemaan minut. Anteeksi.
En kävisi edes kahvilla koiraihmisen kanssa.
Anteeksi.
Ja te kissaihmiset…
Hyvä on.
Kenellä on kissa? Rohkeasti vain. En voi läimäyttää koronaviruksen takia.
Kenellä on kissa?
Tosi monta. Vähemmän kuin koiraihmisiä.
Onko kenelläkään komboa?
Mitä teiltä löytyy?
Kolme koiraa ja kaksi kissaa. Otatteko seuraavaksi villisian?
Ne, joilla on kombo,
voivat huokaista helpotuksesta. Tämä ei koske teitä.
Te, joilla on vain kissoja,
suokaa anteeksi, mutta teillä on -
alemmuuskompleksi.
Vakava sellainen.
Kissaihmiset käyttävät kaiken aikansa siihen,
että yrittävät pyytämättä vakuutella muille,
miten kissa on parempi kuin koira.
Että kissa on parempi kuin koira.
Voitte käyttää aikanne ja energianne miten haluatte.
Minua ärsyttää vain se, että 95 % argumenteista menee näin:
"Minun kissani on paras.
Kun tulen kotiin, kissani tulee tervehtimään.
Se silityksiä ja antaa minulle tassunsa.
Heitän sille lankakerän, ja se käy hakemassa sen.
On kuin -
se ei olisi kissa.
Se on aivan kuin koira." Idiootti.
Sinä haluat koiran!
Oikeasti.
Olen pahoillani,
mutta jos omistat kissan tai koiran, älä tule juttusille. Siinä käy huonosti.
Ja te, joilla on lapsia…
Miksi vanhemmat ovat sellaisia?
Kaikista tulee ääliöitä lasten saannin myötä.
Esimerkiksi naiset.
Heti, kun teistä tulee äitejä tai kuulette olevanne raskaana,
käyttöjärjestelmänne romahtaa.
En tiedä, onko se ohjelmisto- vai laitteisto-ongelma.
En ole koskaan ymmärtänyt niitten eroa.
Yhtäkkiä alkaa tulla virheilmoituksia.
Esimerkiksi mittayksiköt. Alatte sekoittaa niitä.
Ne menevät pieleen.
Soitin taannoin ystävälleni, jonka kanssa en ollut puhunut vuosiin.
En tiennyt, mitä hänelle kuuluu. "Hei, miten menee? Hauska kuulla sinusta…"
Hän vastasi: "Minusta on tullut äiti."
"Hienoa! Kuinka vanha lapsi on?" Hän vastasi: "192 viikkoa."
Olin täysin pihalla. Pitäisikö antaa lahjaksi lelu vai sikari?
Pakko hakea taskulaskin.
Entä, jos ostoksilla kassaneiti sanoisi, että hinta on 1 532 senttiä.
Eikö se ärsyttäisi?
On olemassa isompiakin mittayksiköitä.
Älkää tehkö noin.
Vanhemmilla on pakkomielle.
Haluatte opettaa lapsillenne kaiken ennen kuin he ovat oikean ikäisiä.
Vain, että saatte leuhkia.
"Poikani käveli yhdeksän kuukauden iässä." Miksi?
Miksi painostaa toista lasta tai hänen vanhempiaan?
Kaikki, mitä lapsi tekee, on erikoislaatuista.
"Katso, miten hän kakkaa parketille!
Eikö olekin ihmeellistä?"
"Onhan se ihmeellistä kahdeksanvuotiaalta."
Teillä on pakkomielle. Ei pitäisi painostaa.
Antakaa lasten oppia omaan tahtiinsa.
Muutaman kuukauden sisään. Kunhan ette pakota.
Enpä tiedä.
Ainoa asia, mitä minä tein viisi kuukautta etuajassa oli se,
että söin joulupipareita elokuussa.
Minulla on ystävä.
Hän on Málagasta. Paras ystäväni Bea. Olemme lapsuudenystäviä.
Hän on mahtava nainen. Kiltti, antelias ja kaunis ihminen.
Hän on myös lääketieteen ammattilainen. Tohtori tai lääkäri tai mikä onkin.
Hän on porukan paras. Kovin tekijä kaikista.
Erityinen nainen.
Hänellä on kaksi lasta. Hän halusi minut ensimmäisen kummiksi.
Olin innoissani. Yritän aina nähdä heitä, kun käyn täällä.
Kun lapsi oli noin kuusi kuukautta vanha,
menin käymään heillä. "Hei, Bea." "Hei, Dani. Mitä kuuluu?"
Kysyin, missä Paquito on. "Ostoksilla", Bea vastasi.
Paquito on hänen miehensä.
Kysyin, missä Nico on. Hän oli…
Se oli joku pinnasänky tai sellainen.
"Tuolla hän on. Hän heräsi juuri."
Minä puhun vauvoille tavallisella äänellä.
Kuka minä olen sanomaan? En ole tietääkseni kenenkään isä.
Mutta käytän normaalia ääntä.
Olivat he kuinka pieniä tahansa, he ovat fiksumpia kuin uskomme.
Kuvittelen vauvan sänkyynsä.
Se näkee, kuinka tyypit vain leijuvat näköpiiriin ja pois.
Leijuvat päät tekevät näin.
Vauva luulee saaneensa perheekseen Málagan suurimmat idiootit.
"Joko se, tai olen Bourbonien sukua."
Yritän puhua normaalisti.
En pyydä keskustelemaan osakemarkkinoista. Käyttäydyn vain normaalisti.
Ystäväni on siinä. Puhun vauvalle.
"Miten menee, Nico? Mitä kuuluu, komistus?
Olet tosi komea. Sinua oli ikävä."
Yhtäkkiä kuulin: "Olen kasvanut paljon, kummisetä."
"Antamasi tossut eivät mahdu enää."
"Bea?" Hän on sentään lääkäri.
"Ei, minä tässä, kummipoikasi."
"Olen täällä pinnasängyssä.
Olen kasvanut isoksi.
Etkö ole huomannut?"
"Peittäisit edes suusi, helvetti sentään."
Missä vaiheessa vanhemmista tuli vatsastapuhujia?
En tajua. Anna lapsen puhua, kun se on valmis.
Älä puhu sen puolesta. Menee hermo.
Haluatte tehdä kaiken lasten edestä.
Kuusi kuukautta vanha. "Olenpa iso." Pakkomielle kasvamisesta.
Yhdeksän kuukautta: "Katso nyt häntä!"
Puolitoistavuotias: "Kunnon kasvupyrähdys!"
Kaksivuotias: "Valtavan kokoinen." Tietenkin. Lapsi kasvaa.
Kasvaminen on normaalia.
Se ei ole ihmeellistä.
Se olisi, jos lapsi on puolivuotiaana tämän kokoinen.
Ja vuoden iässä tämä kokoinen.
Puolitoistavuotiaana näin iso.
Kahden vuoden iässä kysyn, minne lapsi katosi.
"Se ryömi takaisin pimppiini." Hitto!
Nyt on jotain ihmeellistä tekeillä! Soitetaan uutisiin!
Kunhan et lukitse lasta terraarioon kuin jotain helvetin iguanaa,
se jatkaa kasvamistaan normaalien teollisuusmaiden standardien mukaan.
Kauhea pakkomielle.
Eivät ne ole ruokalistalla. Lapset eivät ole porsaita.
Tuo lähti vähän käsistä. Anteeksi.
Joskus tämä vain… Antakaa anteeksi.
Maistuupa vesi hyvältä.
Kuten olin sanomassa,
en muista enää mitä. Muistatteko Perunalärvin?
Perunalärvin avulla pääsin eroon stressistä Madridissa.
En leuhkinut hänellä.
Näytän teille kuvan.
Saatte kuulla täysin rehellisen version tarinasta.
Puhutaan sitten jostain muusta.
Ei fantasiaa, taikaa, Gandalfia, tai pillipiiparia.
Tämä on Perunalärvi.
Onko selvä?
On kuin se aikoisi puhua.
Se on kasvot meihin päin.
Takarivissä kysellään: "Onko tuo perse vai kyynärpää?"
Se on ihana koira. Se vain lihoo helposti.
Sitä pitää kävelyttää ja tarkkailla ruokamääriä.
Se kävi juuri eläinlääkärissä tarkastettavana.
Siellä katsottiin korviin ja niin edes päin.
Eläinlääkäri punnitsi sen ja sanoi:
"Dani, se on aika paksu."
"Joo, onhan se paksu."
Ajattelin, että toivottavasti hän tarkoittaa penistäni eikä koiraa.
"Se pitää saada hoikentumaan."
Ei tämä mitään. Kyllä se pienenee kun menen kirkkoon paljain jaloin.
Nauratte kuin olisitte olleet kirkossa paljain jaloin.
Perunalärvi tuli elämääni kun asuin yksin,
ja olin stressaantunut.
En tiennyt mitään koirista.
Nyt tiedän. Haluaisin antaa neuvoja lemmikkieläinten omistajille.
Oli se sitten koira tai kissa. Rakasta lemmikkiäsi.
Pidä siitä huolta. Ruoki hyvin ja käy eläinlääkärissä.
Se on elävä olento, jolla on tunteita.
Se ei ole fasisti. Pidetään siitä huolta.
Se oli tiistaipäivä.
Heräsin aamulla ja vein koiran ulos asioilleen.
Sitten söin aamupalaa ja lähdin töihin.
Tulin kotiin neljältä. Puoli tuntia aikaa kävelyttää koira.
SItten pitää olla kaupungin toisella laidalla. Kauhea stressi.
Koirat huomaavat stressin.
"Kakkaa nyt jo. Pissaa. Myöhästyn."
Se kakkasi ja pissasi ja lähdimme kotiin päin.
Yritin kiirehtiä. Se pysähtyi. "Tule nyt, Peruna."
Käännyin katsomaan.
Näin, että se yritti pysähtyä hetkeksi,
koska se halusi -
nuuhkia kukkasta.
Katsoin sitä -
ja tajusin kaiken.
Ehkä elämässä on kyse juuri tästä.
Välillä pitää vain pysähtyä -
nauttimaan kukkien tuoksusta.
Otin puhelimeni esiin, peruin illan työt ja siirsin aamun tapaamisen myöhemmäksi.
Suljin puhelimen, panin sen taskuuni, päästin koiran irti ja sanoin:
"Perunalärvi, tämä iltapäivä on meidän."
Kyllä.
Siinä se.
Se päivä muutti kaiken.
Sekä minulle että Perunalle. Sillä oli hauskaa.
Se piileksi pensaissa,
pissasi minne halusi, haisteli mitä halusi -
ja leikki lasten kanssa jotka pahoinpitelivät sitä…
Meillä oli hauskaa.
Siitä lähtien elämäni on ollut sidoksissa koiriin -
ja muihin eläimiin.
Minulla on kolme koiraa. Kesäisin niitä on viisi tai kuusi.
Adoptoin symbolisesti aasin, simpanssin, gorillan, orangin,
"ja kolme varista."
Mopo lähti käsistä.
No niin.
En aio puhua siitä, miten koirat ovat parempia kuin ihmiset.
Se on liian yksinkertaista.
Mutta niiden kanssa asuessa huomaa, missä ne kyllä ovat parempia.
Kerron muutaman esimerkin.
Koirilla ei ole taskuja. Se on niille eduksi.
Ne eivät välitä aineellisista asioista.
Lähdette ulos. Koira on innoissaan. "Kaulapanta sopii!
Puetaanko valjaatkin? Mahtavaa!
Ja vielä vaaleanpunainen paljettitakki. Ei helvetissä.
No olkoon."
Näen sen.
Kun suljen oven, se katsoo kuin haluaisi, että jätän avaimet sisälle.
Tai kun käy eläinlääkärissä. Se on aika kallista.
Hinnaksi tulee äkkiä 300 euroa. Kaikki kolme koiraa katsovat minua.
"Ei minulla ole…"
Seuraava.
"En ottanut mitään mukaan."
Koirat ovat toisellakin tapaa ihmisiä parempia.
Sekä koirat että kissat.
Urokset, naaraat ja muunsukupuoliset koirat ja kissat.
Monet teistä ovat ehkä miettineet tätä, koska se on klassikko.
Toivottavasti huoneessa ei ole lapsia.
Koirat ja kissat osaavat -
nuolla itseään sieltä.
Joku sanoi:
"Oletko varma?"
Koirani Buyo on asiantuntija. Adoptoin sen toisena.
Se nuolee koko päivän, into piukkana ja tosimielellä.
Katson sitä vihan ja kateuden sekaisesti.
"Riittää jo, Buyo." Se vain jatkaa.
Se kostaa minulle. Vein siltä pallit, joten se kiillottaa kullinsa.
"Mutta…"
Se vain jatkaa.
Se voi jatkaa jopa 20 minuuttia.
Kun sen selkä on vetreytynyt, on takapuolen vuoro. Hemmetti.
Mietin usein, eikö sitä nolota tehdä niin muiden nähden.
Miten koiraa nolottaisi?
Koira voi katsoa silmiin paskoessaan.
Milloin olet paskoessa katsonut silmiin? Ei tule mieleen.
Ne ovat meitä parempia.
Retorinen kysymys:
Jos voisit nuolla itseäsi, nuolisitko?
Annan miettiä sitä.
Annetaan idean kypsyä.
Ette ehkä vastaa nyt, mutta huomenna aamiaisella äidin kanssa.
"Äiti, jos voisit…"
Minulla on toinenkin kysymys.
Tämä on vain miehille, jotka vastasivat äsken myöntävästi.
Te, jotka vastasitte myöntävästi. Olkaa valmiita.
Kasvojesi yläosa näyttää aika tuhmalta.
Olet yksi valituista.
Jos voisit nuolla itseäsi, ja tekisit niin,
sanoisitko ääneen tulevasi?
Miettikää sitä. Ei tarvitse vastata. Se on henkilökohtaista.
Mutta hyvä, jos saan teidät ajattelemaan.
Kerron, mitä itse tekisin. Ei minulla ole mitään menetettävää.
Haistattelin juuri pyhälle Pietarille. En välitä mistään.
Jos voisin tehdä niin, tekisinkö?
Totta kai!
Olen tehnyt niin vuodesta… Olen yrittänyt tehdä niin vuodesta 1991.
En vain ole tarpeeksi taipuisa.
Joissain tapauksissa ei tarvita selkärankaa.
En ole tavannut surullista etanaa.
No niin.
Mitä toiseen kysymykseen tulee,
varoittaisinko itseäni -
orgasmistani?
En.
Olisin vaiti kuin mikäkin narttu.
Loisin oman kestävän kiertokulkuni.
Luon sekä tarjonnan että kysynnän.
Koska olen vegaani, lisäproteiini on vain hyvästä.
Lopuksi annan suukon poskelle ja sanon hyvät yöt.
Totta kai!
Totta kai tekisin niin!
Pidä mieli avoinna.
Kaikki kuuluu sinullle.
Tee muille, kuten soisit itsellesi tehtävän.
Kuten kunnon kristitty.
Anteeksi.
Olen kovin sekopäinen. Puhun sellaisia, mitä ette odottaisi.
Ehkä jotkut teistä pettyivät. Sellaista se on.
Vihaan monia asioita. Onhan se väärin, mutta kaikki vihaavat jotain.
Esimerkiksi jonossa seisomista. En kestä sitä.
Tai kun naapurit remontoivat aamukahdeksalta.
Tappaisin heidät paljain käsin.
Vihaan sitä, kun paahtoleipä jäähtyy.
Ja sitä, kun astun ulos suihkusta ja tulee kakkahätä.
Helvetti.
Mutta ihmisenä pahinta on se, kun vihaa ihmisiä eikä tilanteita.
Vihaan ihmisiä.
Mikä pahinta, vihaan juuri niitä ihmisiä joita kukaan muu ei vihaa.
En siedä heitä. Tämä on pakko tunnustaa. Annan kaiken tulla.
Saatte tutustua minuun kunnolla.
Vihaan Rafael Nadalia.
Koko sydämestäni.
Enkä vain nyt. Olen aina vihannut. Hän on sietämätön!
Rafael Nadal.
"Historian paras urheilija." "Espanjan paras urheilija."
Sekä lapset että äidit pitävät hänestä.
Hän on hyvä esimerkki. Komea, eettinen ja kohtelias.
Kaksikymmentä Grand Slam -voittoa!
Mihin niitä niin monta tarvitsee? Antaisi muillekin vuoron.
Helvetti sentään!
Muutama vuosi sitten Ranskassa tai jossain -
häntä syytettiin dopingista.
Miettikää, millaista oli ennen oikeudenkäyntiä.
Miesparka koki kovia. Sitten oikeudenkäynti.
Nadal voitti, koska ei ollut doupannut.
Hänelle maksettiin isot summat kunnianloukkauksesta.
Tiedättekö, mitä hän teki rahoilla?
Lahjoitti hyväntekeväisyyteen.
Hän ansaitsee kämmenlyönnin kasvoihin.
Helvetin Nadal. Mallorcalla tulvii, ja hän on paikalla.
Siellä hän siivoaa paikkoja. Eikö Mallorcalla asu muita?
Sen on pakko olla hän. Kotona odottaa 20 Grand Slam -palkintoa.
Vihaan Meryl Streepiä.
Kuin saatanan taistelupeleissä.
Kaikkien aikojen paras näyttelijä. Jokainen rooli on aito.
Jokaikinen elokuva.
Ja hän on sekä aktivisti että feministi.
Elokuvat ovat aina ehdolla Oscareissa. Lopettaisit jo! Onko pakko olla niin hyvä?
Ällöttävää.
Entä Angelina Jolie?
Hän on sekä hyvä näyttelijä että tosi kuuma.
Missä iässä hän lopettaa sen?
Hänellä on neron älykkyysosamäärä -
ja hän poimii mukaansa kodittomia lapsia. "Mennään kotiin."
Lapsia on joka väriä paitsi sinistä!
Vihaan Broncanoa!
Vihaan Vicente del Bosquea!
Vihaan Clara Lagoa!
Vihaan Sergio Dalmaa!
Vihaan sitä paskiaista, Antonio Banderasia!
Minulle riitti!
Näin hänet taannoin.
Hän on 20 vuotta vanhempi ja näyttää pikkuveljeltäni.
Mutta hän, jonka päälle pumppaisin -
tai dumppaisin…
Ei, anteeksi.
Molemmat toimivat.
Riippuen siitä, kuinka kovalla paineella sen haluaa tehdä.
Joka tapauksessa on yksi henkilö, jonka päälle inhoni pursuaa -
tai tursuaa,
niin ilman muuta se henkilö on -
Hugh Jackman.
En siedä häntä. Hän on arkkiviholliseni.
Tässä on Hugh Jackman.
Siinä hän on.
Kansainvälinen australialainen näyttelijä, Hollywood-julkkis.
Häntä on lukemattomissa lehdissä sanottu maailman komeimmaksi mieheksi.
Katsokaa häntä. Tuo kasvojen symmetria.
Jumalaiset piirteet.
Keho kuin Olympoksen jumalten veistämä.
Ihohuokoset erittävät Stendhalin syndroomaa.
Hän pesee paitansa pyykkilautalihaksillaan.
Kerran halusin todistaa, ettei hän ole kovin komea.
Vertasin itseäni häneen.
Siitä se viha alkoi.
Niinhän sitä sanotaan. Vertailu lisää vihaa.
Siitä se alkoi.
Naurakaa vain. Olen päässyt siitä yli.
Vuosikausia terapiaa. Tämä on aika ylivoimaista.
"Miten nuo kaksi ovat edes samaa lajia?"
Heidä on tehty samoin.
Puhutaan yksityiskohtaisemmin. Analysoin puolestanne.
Huomaatte, miksi olemme erilaisia. Minulla on ongelmia.
Niiden kertomiseen menisi tunteja. Esimerkiksi minun silmäni.
Toivottavasti tuo tekstitetään.
Silmäni.
Silmäni ovat kovin pienet.
Ne ovat pienet ja lähellä toisiaan.
Jos ne olisivat yhtään lähempänä, minussa olisi jotain vikaa.
En voi katsoa 3D-elokuvia.
Linssit eivät osu silmien kohdalle.
Syvyysnäkö puuttuu. Ei kannata ostaa lippua.
En pysty lihomaan.
Naamani lihoisi, mutta silmät pysyvät pieninä ja lähekkäin.
Kasvot vain karkaavat käsistä.
Kasvoni ovat kuin pellen nappi.
Entä nenäni?
Nenää ei huomata, koska tässä maassa riittää isonenäisiä.
Katsokaa nyt tätä.
Kuin pienen lapsen kyynärpää.
Varokaa.
Tyhjentäisin silmälasikaupan kolmella käynnillä.
Silmälasit pysyvät aina kasvoilla.
Aina, jopa lapsena, kun sain turpaan.
Nenä on vinossa, koska aina lyötiin samalta puolelta.
Olin pienenä Málagan uimaseurassa.
Kävimme kesäisin uimassa Misericordia-rannalla.
Selkäuinti sujui.
Mutta oli pakko vaihtaa. Kaverit huusivat rannalla:
"Suu kiinni, ääliöt."
"Uikaa kaikki poijulle ja takaisin." En koskaan mennyt.
Nokkani on vinossa, joten uin ympyrää.
Se on myös terävä. Läheltä sen erottaa.
"Ei kai se haittaa?" Kyllä muuten haittaa.
"Eikä." Kyllä vain.
Joskus on käynyt niin, että…
Kunnilingus muuttui keisarinleikkaukseksi. Soitin hätänumeroon.
En edes valinnut pahinta kuvaa. Tämä on ammattilaisen ottama.
Käytin tätä esityksissäni vuosia sitten.
Se oli ollut netissä muutaman kuukauden, kun huomasin jotain.
Minulta puuttuu korva.
Mitä ihmettä? Katson kuvassa suoraan kameraan.
Kuin olisi katsonut tuonne,
ja hän otti kuvan ennen kuin ehdin kääntyä kokonaan.
Olenko Picasson pojanpoika?
Hän on komeampi. Ei voi mitään.
Hugh Jackman, yksi. Dani Rovira, nolla.
Mutta ei se siihen loppunut.
Taisto oli vasta alussa.
Siitä alkoi kiivas kamppailu.
Etsin joka päivä asioita, joissa olen parempi.
Hän ei tiedä tästä mitään. Tämä on minun juttuni.
Pakko olla parempi jossain. Kauhea kilpailuvietti.
Koirat, tietenkin!
Autan espanjalaisia koiria, että ne adoptoitaisiin eikä niitä hylättäisi.
Yritän muuttaa lakeja. "Tuskin hän sentään on…"
Katsokaa.
Tämä on paparazzi-kuva.
Hän ei koskaan näytä pahalta niissä.
Kävelyttää koiriaan hyvissä vaatteissa. En pukeutunut noin edes siskoni häihin.
Entä koirat?
Liivi kylmän tai sateen varalta.
Pikku töppöset jalassa. Katsokaa valkoista koiraa.
Se on kirurgi.
Se teki juuri sappileikkauksen.
Tai steriloi ystävänsä.
Sitten tämä toinen.
Minusta ei ole hyviä paparazzi-kuvia.
Katsokaa vaatteitani.
Vyötäröstä ylös on talvi, vyötäröstä alas on kesä.
Kädessä on paskapussi.
Pussi täynnä paskaa.
Roskapönttö oli lähellä. Paparazzi, jospa odottaisit hetkisen?
Glamouria ei voi feikata.
Nämä ovat kaksi koiraani. Kolmas ei ollut vielä tullut elämääni.
Ruskea on Buyo, itsemasturboinnin ihme.
Musta piirroshahmo on Perunalärvi.
Nuo ovat kai sen kasvot.
Muuten se kävelisi takaperin.
Taustalle ilmestyi tyyppi 1500-luvulta kuvan ottamisen jälkeen.
Hugh Jackman, kaksi. Dani Rovira, nolla.
Pakko päihittää hänet jossain.
Seuraava kisa voi onnistua.
Olen 40-vuotias. Se on hyvä ikä.
Olen hoikka ja kuntoilen.
Olen aika hyvässä kunnossa.
Hän taas on lihaksikas, mutta melkein 60-vuotias.
Kuten helvetin Antonio Banderas.
Ehkä olemme saavuttaneet hetken, jossa hän heikkenee ja minä…
Ehkä oikeasta kuvakulmasta…
Tämä otettiin kolme vuotta sitten.
Olen samaa mieltä kanssasi.
Minäkin panisin häntä.
Nämä ihmiset ovat aina kauniita hiuksia myöten.
Teki hän mitä teki, tukka on hyvin.
Vaikka läimäyttää naamaan tai vetää pään uunista,
tukka on hyvin.
Aurinko vähän häikäisee, mutta hän on silti komea.
Todella komea! Entä tämä.
Tiukat vatsalihakset.
Sitten tämä toinen.
Aurinko häikäisi minuakin.
Mutta kellonaika on ehkä eri.
Minunkin hiukseni ovat märät, mutta ne ovat kuin luolamiehellä.
Hampaani eivät ole isot, mutta kuvassa olen kuin majava.
"Hei. Olen majava."
Pöytätennismaila perseeseen, niin olen täysi majava.
Auringonpolttamat hartiat.
Miten olisi photoshoppaus? Olisin kokonaan punainen tai valkoinen.
Nyt olen kuin mansikkajäätelö.
Kuin Notre Damen kellonsoittaja pakenemassa tulipaloa.
"Pitää saada pallit veteen!"
Kahdeksan euron uimahousut, joiden vyötärönauha on löystynyt.
Ja nyt puuttuu käsivarsi!
Hugh Jackman, kolme.
Dani Rovira, nolla.
"Voin silti voittaa."
On sitä ennenkin tehty paluu.
Muutama kuukausi myöhemmin löysin tämän.
Hugh Jackman juonsi vuoden 2009 Oscar-gaalan.
Näin sen.
Parhaat Oscarit.
Parhaat ikinä. Kukaan ei ole ollut yhtä mahtava juontaja.
Hyvä on.
Todella tyylikästä! Todella terävää komediaa!
Lähes kaksimetrinen mies, joka osaa tanssia ja laulaa.
Hän oli hurmaava. Lopussa hän teki näin. Nappiin meni.
Koko maailma lankesi hänen pauloihinsa.
Ei huonoja arvosteluja.
Nappiin meni.
Minä juonsin Goya-palkintoja kolme vuotta.
Ensimmäisen, toisen ja kolmannen. Järjestyksessä.
Kritiikki oli pahinta ikinä.
Koko ikänäni.
Tulin seuraavana päivänä Málagaan -
katsomaan vanhempiani.
Televisio, radio, lehdet,
kriitikot, sosiaalinen media ja teksti-TV.
"Mikä tuo ääni on? Sataako rakeita?"
"Ei, se on paskamyrsky. Mene takaisin nukkumaan."
Eikä!
Jokainen esitys kesti kolme tuntia. Yhteensä noin 10 tuntia.
Eikö siinä ollut mitään hyvää?
Jopa algoritmit ovat minua vastaan.
Kirjoita googleen Dani Rovira Goyas.
Katso kuvia. Tämä on ensimmäinen.
Hugh Jackman, neljä.
Dani Rovira, nolla.
Kun on luovuttanut neljä maalia,
sille ei voi mitään.
Viides tulee aina.
Viides sattuu eniten, koska se on viimeinen.
Tämä sattuu eniten.
Hugh Jackman on Wolverine.
Kaikkien aikojen paras sarjakuvahahmo.
Helvetin mutantti.
Wolverine!
Kynnet.
Feromonit.
Susi.
Mikä karvainen peto.
Mikä häpeä.
Todellinen häpeä.
Ei muuta kysyttävää, teidän korkeutenne. Itse asiassa on.
On vielä yksi kysymys. Se on tämä.
Siihen saa vastata. Olisi kiva, jos vastaisitte.
Nauroitteko? -Kyllä.
Siinä se.
Kiitos paljon.
Selvästikin aplodit ovat molemminpuolisia. Ne ovat teillekin.
Tänään saavutimme tavoitteemme.
Tulitte nauramaan, ja minä tulin naurattamaan.
Me voitimme ja nauru voitti.
Sillä ei ole väliä,
miksi nauroitte.
Sillä ei ole väliä, olivatko puheeni totta vai eivät.
Eikä sillä, olinko oikeassa vai en.
Ei ole väliä, oletteko samaa vai eri mieltä.
Nauroitte, koska nauru on maagisesti kaiken yläpuolella.
Uskotteko, että olen niin vihainen, kuin annoin ymmärtää?
Kiitos luottamuksestanne, mutta tunnustan, että olen kokenut vihaa.
Olen vihannut paljon. Jopa viime aikoihin asti.
Tajusin äskettäin jotain.
Viha ei auta eteenpäin.
Se on ajanhukkaa ja energian tuhlausta.
Vihasta saa vatsahaavoja, stressiä ja sairauksia.
Uskotteko, että vihaan kaikkia, joista puhuin?
Vihaanko -
Sergio Dalmaa, Rafael Nadalia, Hugh Jackmania,
Antonio Banderasia, Broncanoa, Clara Lagoa,
tai Vicente del Bosquea. Uskoitteko niin?
Täyttäisin 100 tämän kokoista teatteria -
ihailullani heitä kohtaan.
Kerron salaisuuden.
Kun kirjoitin tätä esitystä, en arvannut, mihin se johtaisi.
Nappasin kynän ja muistivihon ja kirjoitin ihailemieni ihmisten nimet.
Kaikilta elämänaloilta.
Näyttelijöitä, laulajia, tutkijoita ja runoilijoita.
Jopa anonyymeja ihmisiä, kuten naapureita. Lista oli lähes loputon.
Kaikki eivät mahtuneet mukaan.
Annoin listalle nimeksi Halleyn komeetat.
Meillä on onnea, että saamme elää Halleyn komeettojen ympäröiminä.
Heidän olemassaolonsa parantaa omaa elämäämme.
He ilahduttavat, inspiroivat ja viihdyttävät -
ja tekevät meistä parempia.
Siksi tuntuu pahalta niiden puolesta,
jotka heittelevät kivillä Halleyn komeettoja.
Pidin sitä alkuun absurdina. Ei komeettaan voi osua.
Mutta joskus niin käy.
Ehkä sinusta tulee se idiootti, joka tönäisi Halleyn komeetan radaltaan.
Ei pidä yrittää olla heidän kaltaisensa. He ovat erikoislaatuisia.
Tulemme hulluksi, jos yritämme. Se on mahdotonta.
Toivottavasti voimme joskus olla omia itsejämme.
Se olisi todellinen voitto. Otetaan sillä välin rennosti.
Rauhoitutaan. Annetaan keskinäisen kilpailun olla.
Kilvoittele itsesi kanssa. Ole parempi kuin olit eilen.
Suo itsellesi myös huonoja päiviä.
Jos olet paras jossakin asiassa, niin hyvä niin. Nostan hattua.
Jos olet sijalla 1 534, sekin kelpaa. Olet onnellisempi niin.
On niin paljon kateutta ja vihaa. Kateus on kaltoin kohdeltua ihailua.
Ota kaikki kateus, viha ja pelko,
pane se tähän ja kohdista se johonkin muuhun.
Viha on pelkureille. Tiedättekö, mitä rohkeat tekevät?
He myöntävät rakastavansa.
Menkää kotiin, napatkaa vanhempianne kauluksesta,
ja sanokaa rakastavanne.
Sanokaa sama sisaruksille, ystäville, koirille ja kämppiksille.
Sanokaa rakastavanne. Ei ole sen rohkeampaa.
Haluan jakaa elämäni ihmisten kanssa jotka rakastavat.
Omistan tämän esityksen elämäni tärkeimmälle ihmiselle.
Olit missä olit, olet inspiraationi lähde.
Rakastan sinua, Messi!
Kiitos, Málaga!
Kiitos paljon.
Kiitos.
Vielä yksi asia.
Haluan vielä kiittää siitä, että näitte vaivaa ja tulitte teatteriin asti.
Sanon niin aina, mutta se pätee nyt vielä enemmän.
Teatteri- ja elokuvaesitykset -
ja kaikki kulttuurielämykset ovat maailman turvallisimpia paikkoa juuri nyt.
Kiitos rohkeudesta ja sitoutumisesta.
Kun minua tullaan katsomaan livenä, haluan jakaa vielä yhden asian elämästäni.
Toivottavasti tämä auttaa teitä elämässänne.
Ehkä tämä on tuttua Málagalaisille. Alan samalla pakata kamojani.
Ennen kuin aika loppuu.
Aloitin tarinankertojana.
Itse asiassa aloitin lähistöllä olevassa teepuodissa.
El Harén -teepuoti Mártiresin aukiolla.
Kerroin tarinoita vuosia ennen kuin ryhdyin koomikoksi.
Osasin kertoa viisisataa eri tarinaa. Jokainen oli erityinen.
Kerran keksin lyhyen tarinan.
Se vaikutti minuun suuresti. Pidin sen omana tietonani.
Otin sen mukaani kaikkialle.
Pidin sen omana tietonani. Pidin sitä kuin pyytä pivossa.
En kertonut sitä usein.
Kerroin sen vain erityisille ihmisille erityisissä tilanteissa.
Mutta varttuessaan oppii. Ne kulkevat käsi kädessä.
Opin jotakin lauseesta, jonka muuan tyyppi kirjoitti.
Tyyppi oli Gandhi.
Se menee näin:
"Vain sen menettää, mihin takertuu."
Haluan antaa teille tämän tarinan,
että voitte kertoa sitä eteenpäin.
Se on myös ajalta ennen koronavirusta.
Tämä ei ole paras aika sille,
mutta ehkä sitä kerrotaan vuosien päästäkin.
Se on minun lahjani teille.
Tarina menee näin:
Eräässä pienessä kylässä -
kaikki kyläläiset heräsivät sokeria huulillaan.
Mutta sen huomasivat vain ne,
jotka halusivat suudella toisiaan.
Ystäväni, menkää etsimään sokeria ja makeutta.
Älkää katkeroituko, sillä elämä on kaunista.
Tekstitys: Aino Tolme