Downloaded from YTS.MX
‫- ספיישל קומדיה של NETFLIX -‬
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫דניאל, בוקר טוב.‬ ‫-בוקר טוב, מנולו.‬
‫הקפה שלך.‬ ‫-והטוסט.‬
‫הנה הקפה שלך.‬
‫תודה, אח שלי.‬
‫וטוסט עם שמן זית.‬
‫בתאבון.‬
‫תודה, מלך.‬
‫- שנאה -‬
‫זין.‬
‫מנולו, תרשום לי. אני מאחר.‬ ‫-אל תדאג.‬
‫ברונו, בוא. הולכים.‬
‫זין.‬
‫- שנאה‬ ‫דני רובירה -‬
‫יאללה ביי. להתראות.‬
‫כן, המסכה.‬
‫טוב. קדימה.‬
‫אתם לא מתחילים להבין‬
‫כמה אני מתרגש להיות היום פה, במאלגה,‬
‫אחרי ששרדתי והגעתי לגיל 40.‬
‫תראו…‬
‫אחרי מה שעוברים בכימותרפיה,‬
‫טיפונת השיער שאפשר להראות… תראו.‬
‫פסיכי, אה? כמעט…‬
‫זה היה ממש קרוב. מטורף.‬
‫כמעט לא… אה?‬
‫הייתי שנה שלמה במשא ומתן עם פטרוס הקדוש.‬
‫פטרוס אומר לי ״דני, בוא, עלה״,‬ ‫ואני כזה ״רד אתה, זה אותו מרחק״.‬
‫״עלה אתה.״ ״רד אתה.״‬
‫״דני, עלה. אני ממש עמוס השנה.‬ ‫בבקשה תעלה אתה.״‬
‫ואני כזה ״לא״…‬
‫״דני, אם לא תעלה, ינשור לך השיער.״‬
‫אמרתי ״סבבה. סגור״.‬
‫לא מתתי מתוך עצלנות.‬
‫טוב…תודה רבה שבאתם.‬
‫אני מניח שיש מין מטרה לערב הזה, כאן באולם.‬
‫כולכם באתם הנה היום כדי לצחוק, לא?‬
‫ואני, בתור קומיקאי,‬
‫באתי לספק לכם את הצחוקים שאתם מחפשים.‬
‫זה מה שמוסכם בינינו.‬
‫וכמו שאתם רואים, זה ערב קצת מיוחד,‬ ‫כי הפעם יש פה מצלמות.‬
‫ההופעה מוקלטת.‬
‫זה יהיה ספיישל בנטפליקס שישודר‬
‫ביותר מ־1,700 מדינות.‬
‫כמה מדינות יש? בהמון מדינות.‬
‫המון מדינות.‬
‫אבל תקלטו קטע.‬
‫אנחנו נמצאים ברגע, בשנים האחרונות, שבו…‬
‫כל הקומיקאים בתקופה קשה, כי…‬
‫אנשים היום נעלבים מכל מיני דברים.‬
‫כל דבר קטן מעליב אותם.‬
‫בגלל שאנשים יצפו בזה בכל העולם,‬
‫זה מוקדש למי שעלול להיעלב ממשהו‬
‫שאני אגיד כאן הערב. בסדר?‬
‫אז לאנשים האלה, שעלולים להיעלב,‬
‫אני רוצה לומר את הדבר הבא:‬
‫עברנו מגפה כלל־עולמית.‬
‫אנחנו עדיין באמצע שלה.‬
‫הכריזו על מצב חירום בספרד.‬
‫הכניסו את כולנו לסגר.‬
‫כעבור יומיים, אבחנו אצלי סרטן.‬
‫שמונה טיפולי כימו.‬
‫פעם ב־15 ימים.‬
‫שש שעות החדירו לי חרא לגוף.‬
‫ליטר וחצי של רעל.‬
‫הייתי חוזר הביתה כאילו דרס אותי טווינגו.‬ ‫לא טנדר, כי הוא היה הורג אותי.‬
‫נשר לי השיער.‬
‫ירדתי במשקל. הקאתי.‬
‫שמונה־עשר טיפולי הקרנה.‬
‫בחזה ובגרון היה לי ריח של עוף מטוגן.‬
‫אני טבעוני.‬
‫ואחרי כל זה,‬ ‫נסעתי ליוון לעשות סרט על פליטים,‬
‫הוריקנים, שריפות, תאונות ימיות.‬
‫חטפתי דלקת אוזניים איומה.‬
‫חזרתי למדריד, לחגוג יום הולדת,‬
‫והכניסו אותי לסגר בהרים.‬
‫ביליתי את יום ההולדת לבדי.‬
‫ועכשיו אתם באים,‬
‫ונעלבים לי מאיזו בדיחה?‬
‫תקשיבו טוב:‬
‫את יכולים ללקק לי ת׳ביצים, מלפנים ומאחור.‬
‫בכל אופן…‬
‫חם פה, אה?‬
‫אז…‬
‫אני מתחיל… בקיצור,‬ ‫יש מצב שמישהו כבר מתחיל להיעלב.‬
‫יש בטח הרבה אנשים,‬ ‫אנשים מאוכזבים, שאומרים…‬
‫״בחייך, דני…‬
‫לא נהיית טבעוני, גבר?‬
‫ומה זה?‬
‫מה זה?״‬
‫זה עור מלאכותי.‬
‫כו, הרגתי מלאכותי ופשטתי לו את העור.‬ ‫אז מבחינה אתית…‬
‫כן, נהייתי טבעוני.‬
‫נו, בבקשה. נהייתי טבעוני.‬
‫אנשים אומרים לי ״דני,‬ ‫למה לך לסבול בהתנדבות?״‬
‫טוב, מה אני יודע? כל אחד והקטע שלו.‬
‫יש אנשים שממשיכים להיות אוהדי מאלגה.‬
‫כל אחד בוחר את הסבל שלו.‬
‫כן, נהייתי טבעוני, וזה מדהים,‬ ‫כי ברגע שאתה נהיה טבעוני,‬
‫המון אנשים חוששים לבריאות שלך פתאום.‬
‫כן, אנשים שעברו הסמכה כתזונאים,‬ ‫ולמדו חמש שנים.‬
‫בעיקר הם.‬
‫ניגש אליי אחד שמן כזה ואמר לי,‬
‫״דני, מאיפה אתה מקבל חלבונים, גבר?״‬
‫אמרתי, ״כמו שאתה עושה כשאתה יוצא לרחוב‬ ‫בלי דפיברילטור, אני משתדל לשרוד, חבר״.‬
‫ואז נתתי לו נשיקה ואמרתי לו‬ ‫״נדבר מחר, אבא״. טוב…‬
‫בתור התחלה אני רוצה לדבר איתכם‬ ‫על רעיון שלא הרבה אנשים מכירים:‬
‫הרעיון של הצחוק המקורי.‬
‫הצחוק המקורי הוא הצחוק שכל אחד נולד איתו.‬
‫כל אחד והצחוק שלו.‬
‫יכול להיות שבמהלך חייכם החלטתם לשנות אותו.‬
‫אולי הייתה לך חברה טובה‬ ‫שאהבת את הצחוק שלה וחיקית אותו,‬
‫או שאולי הצחוק המקורי שלך‬
‫לא כל כך אסתטי, ואתה מתבייש בו.‬
‫אני מניח שאם, נניח,‬
‫אתה במקצועך שגריר,‬
‫דיפלומט או משהו כזה,‬
‫שמשתתף באירועים חשובים,‬ ‫והצחוק המקורי שלך הוא כזה…‬
‫אז אני מבין…‬
‫למה שתרצה לשנות אותו.‬
‫ובכל זאת, אני מעריץ אנשים‬ ‫שנשארים עם הצחוק המקורי שלהם.‬
‫לפני כמה שנים, הייתי במסיבה,‬
‫והיה שם איזה אחד…‬ ‫אמרתי לו משהו שהצחיק אותו מאוד,‬
‫והוא תקע את הצחוק המקורי‬ ‫הכי מדהים ששמעתי בחיי.‬
‫לא יודע מה אמרתי.‬ ‫פתאום הסתכלתי עליו והוא עשה ככה:‬
‫ואני כזה, ״איזה צחוק מקסים״!‬
‫טוב, כל הערב סיפרתי לו בדיחות,‬
‫תקעתי נאדים, נפלתי לרצפה,‬ ‫עשיתי כל דבר אפשרי‬
‫כדי שהוא לא יפסיק לצחוק.‬ ‫איזה צחוק יפהפה וספונטני.‬
‫תקשיבו. הוא עשה ככה…‬
‫עם אגרופים קפוצים.‬
‫כמו כשאתה הולך במרכז העיר, ומנסים‬ ‫למכור לך רוזמרין, ואתה כזה ״לא, לא״…‬
‫הצחוק יצא לו מאיזה מקום קמאי,‬
‫מאבות אבותיו.‬
‫כאילו האבות הקדמונים של פצ׳מאמה‬ ‫צוחקים דרכך.‬
‫והוא זרק את הראש אחורה‬ ‫כאילו אין לו עמוד שדרה,‬
‫כמו סוכריות PEZ. זוכרים אותן?‬
‫לא ידעתי אם לשלוף לו סוכריה מתוך הגרון.‬
‫איזה יופי.‬
‫והצחוק המקורי הוא לא ייחודי.‬
‫איפשהו בצד השני של העולם,‬ ‫יש מישהו שצוחק כמוך.‬
‫כן, זה קורה.‬
‫אתם יודעים מי עוד צוחק ככה?‬
‫מסי.‬
‫אתם יודעים מי זה מסי, לא?‬
‫אני לא מבין הרבה בכדורגל,‬ ‫מתעניין בזה פחות ופחות,‬
‫אבל כולנו מסכימים שמסי‬ ‫הוא הכדורגלן הכי טוב בעולם, לא?‬
‫גם אם חוזרים אחורה בהיסטוריה.‬
‫כדורגלן מהמם.‬
‫ראיתי אותו פעם משחק כדורגל,‬
‫במציאות, בברצלונה. בקאמפ נואו.‬
‫אפשר להגיד ״קאמפ נואו״ או ״נואו קאמפ״.‬
‫זה משהו ש…‬
‫רק אסור להגיד ״קאמפ קאמפ״ או ״נואו נואו״.‬
‫ראיתי אותו פעם משחק במציאות, והוא מדהים.‬
‫השכל לא מסוגל להבין את צורת המשחק שלו.‬
‫הוא פשוט סרט מצויר. הוא מדהים.‬
‫עכשיו, אתם לא חושבים שמסי,‬ ‫בכל מה שלא קשור לכדורגל…‬
‫שאולי הוא לא העיפרון הכי מחודד בקלמר?‬
‫כמו שאומר חבר שלי, הקומיקאי תומאס גרסייה:‬ ‫״לא כל הברווזים שלו עומדים בטור״.‬
‫אני חושב שגם‬ ‫שבהקשרים מסוימים בעולם הכדורגל,‬
‫בטח קשה לו.‬
‫לדוגמה,‬
‫בטורנירים כמו ״גביע המלך״,‬ ‫הצ׳מפיונס ליג…‬
‫אלה טורנירים עם הדחה, נכון?‬
‫קבוצות משחקות אחת נגד השנייה,‬ ‫ומעפילות משלב לשלב.‬
‫אני מסביר בגלל שאנחנו במאלגה,‬ ‫ובחיים לא נעפיל לטורניר כזה.‬
‫בטח היו לו המון רגעים כאלה.‬
‫אתם יודעים איך זה, נכון?‬
‫יש שני משחקים,‬
‫והקבוצה שכבשה יותר שערים בשני המשחקים האלה‬ ‫מעפילה לשלב הבא.‬
‫במקרה של תיקו,‬
‫מעפילה לשלב הבא הקבוצה‬ ‫שכבשה יותר שערים במגרש של היריבה,‬
‫כי זה אמור להיות קשה יותר.‬ ‫טוב, פחות או יותר.‬
‫אז תארו לכם. זה בטח קרה למסי המון.‬
‫נעשה כאילו, טוב? אני ממציא.‬
‫חצי גמר גביע המלך.‬
‫בארסה נגד מאלגה.‬
‫נניח.‬
‫המשחק הראשון ברוסלדה,‬ ‫המגרש הביתי שלנו. טוב?‬
‫״רוסלדה״ או ״לדרוסה״.‬ ‫אפשר להגיד ככה או ככה.‬
‫וברוסלדה,‬
‫יש תיקו 3:3.‬
‫תיקו שלוש, כאן במאלגה.‬
‫ובקאמפ נואו, או בנואו קאמפ,‬
‫יש תיקו 1:1.‬
‫השופט שורק,‬ ‫ושימו לב, בכל משחק של בארסה,‬
‫כל פעם שהשופט שורק, יש מצלמה אחת‬ ‫שישר מתמקדת במסי, איפה שהוא לא יהיה.‬
‫בדרך כלל, הוא במרכז השדה,‬
‫אבל במצבים כאלה, הוא נראה ככה, המסכן…‬
‫כאילו צלחת מעופפת‬ ‫השאירה אותו שם באותו רגע,‬
‫והוא לא מבין כלום.‬
‫אני צופה מהבית ומרחם על הבנאדם.‬
‫״שמישהו בבקשה יגיד לו משהו,‬ ‫יסביר לו מה קורה!״‬
‫ועכשיו קשה לו עוד יותר,‬ ‫כי החבר הכי טוב שלו לא שם.‬
‫כי עכשיו הוא משחק ביפן.‬ ‫אינייסטה היה החבר הכי טוב שלו.‬
‫קחו ת׳סלולרי של מסי, תקלידו ״א׳״,‬ ‫וישר ״אנדרסיטו״. החבר הכי טוב שלו.‬
‫תסתכלו, בסרטונים ישנים,‬
‫במשחקים מפעם,‬
‫תמיד הראשון שניגש למסי,‬
‫כביכול כדי לתת לו חיבוק, זה אינייסטה.‬
‫אבל בעצם, הוא לוחש לו באוזן,‬ ‫״העפלנו לשלב הבא, מסי!״‬
‫והוא כזה…‬
‫הוא כזה מתוק בעיניי.‬
‫מסי ממש מתוק בעיניי.‬
‫מסי הוא מסוג האנשים שבמצבי לחץ קיצוניים,‬
‫למשל בגמר הצ׳מפיונס ליג,‬
‫כשכל העולם צופה, ורק מחכה שמסי יכבוש שער,‬
‫בדקה 80, 1:1…‬
‫מסי הוא מסוג האנשים‬ ‫שיוצאים לו משפטים כאלה במצב כזה:‬
‫מישהו נפצע, ובזמן שמטפלים בו,‬ ‫מסי ניגש לקווים,‬
‫ואומר משפט כזה:‬
‫״איזה מים טעימים!״‬
‫חוזר למגרש וכובש שער במספרת מקו האמצע.‬ ‫כזה הוא מסי.‬
‫יש לו פוביה מאפודים.‬
‫זה משהו שנודע לי לאחרונה. פוביה מאפודים.‬
‫בגלל שלפני כמה שנים, הסתובבה באינטרנט‬ ‫תמונה שאנשים דיברו עליה הרבה…‬
‫לפני כמה שנים הסתובבה התמונה הזאת.‬
‫אנשים אמרו ״תראו,‬ ‫הוא לא יודע איך לובשים אפוד״.‬
‫רואים בבירור שהוא עושה שטויות.‬
‫כמו כשבועטים לשער ומחטיאים…‬
‫לא נראה לי שהוא באמת‬ ‫מתעקש לדחוף את הראש לשם.‬
‫הוא יודע שאין שם… נכון?‬
‫אבל אתם יודעים איך זה אנשים.‬ ‫״חה חה, מסי…״‬
‫לא משנה. בקיצור, זה מה שהיה.‬
‫אחרי שבועיים־שלושה, בערך,‬
‫התפרסמה עוד תמונה באינטרנט. התמונה הזאת.‬
‫פה כתוב UNICEF, כאילו…‬
‫עכשיו תבינו,‬
‫נוצרו המון ממים מהתמונה הזאת.‬
‫אני לא מראה אותם כי הם לא שלי,‬ ‫אבל הם ממש מצחיקים בעיניי.‬
‫הכי אהבתי שהראו את מסי‬ ‫בסלסילת האופניים של אליוט,‬
‫בדרך לירח.‬
‫טוב, אז תפסו אותו באמצע שהוא לובש‬ ‫את האפוד, זה הכול. בחיי, אנשים…‬
‫טוב.‬
‫אחרי שלושה־ארבעה שבועות…‬
‫התפרסמה זאת.‬
‫על זאת אני כבר לא יכול להגן.‬
‫זאת עושה לי חשק להתקשר לאימא שלו ולהגיד,‬
‫״כשילדת, מאיפה רצה הילד לצאת? מאיפה?״‬
‫טוב.‬
‫אבל בלי קשר לבדיחה המשעשעת על לאו מסי,‬
‫מרתקת אותי דמותו של לאו מסי, כי…‬
‫זה מרתק, לא? שבאדם אחד‬ ‫יכולה להיות עוצמה רבה כל כך,‬
‫וגם פגיעות עצומה, לא?‬
‫המון אנשים… כל העולם אומר שמסי הוא אלוהים,‬
‫אבל אם ארגנטינה מודחת‬ ‫בשלבים המוקדמים של המונדיאל,‬
‫אנשים רוצים להרוג אותו.‬
‫ממש רוצים להרוג אותו.‬
‫אני אומר ״תשמעו,‬ ‫הוא רק עושה את העבודה שלו.‬
‫כמו כולנו, הוא עושה כמיטב יכולתו.‬
‫אבל בגלל שהוא כזאת דמות ציבורית…‬
‫ולא רק מסי. זה יכול להיות כל כדורגלן'‬
‫או כל ספורטאי,‬
‫או כל אומן. כל שחקן, כל מוזיקאי,‬
‫כל עיתונאי, אפילו כל קומיקאי.‬
‫אנחנו בקו האש.‬ ‫בגלל שאנחנו דמויות ציבוריות,‬
‫תלוי במה שאנחנו עושים, אם זה טוב או רע,‬
‫אנחנו בסכנת לינץ׳ מצד המון זועם.‬
‫כאילו… וואו!‬
‫מסובך, לא?‬
‫ואני לא רוצה לדבר יותר ״עליהם״.‬
‫הייתי רוצה שנחזור קצת לפרספקטיבה של החברה,‬
‫למקור של כל השנאה הזאת.‬ ‫אתם לא רואים? אתם לא מרגישים?‬
‫אתם לא חושבים שהחברה היא…‬
‫נוטפת שנאה?‬
‫וזה התחיל הרבה לפני המגפה.‬
‫אני נותן את המונולוג הזה כבר כמה שנים, ו…‬
‫לא הרגשתם,‬ ‫עוד לפני הקורונה, שכולם עצבניים?‬
‫אנשים עצבניים, גבר.‬
‫כל הזמן בעצבים.‬
‫כשמישהו מפשל, במקום לעזור לו,‬
‫אנחנו ישר מאשימים אותו, שלא יאשימו אותנו.‬
‫תרבות מסריחה של ״תפסתי אותך״.‬
‫לא הרגשתם?‬
‫אני מבין שיש לזה המון גורמים.‬
‫השנאה שקיימת בחברה היא עניין מורכב.‬
‫אני מבין שיש אנשים שאין להם עבודה,‬
‫או שעובדים בעבודה מחורבנת,‬ ‫או שלא גומרים את החודש.‬
‫כשצריך להדק את החגורה,‬ ‫זה לא תורם לאופי נינוח.‬
‫כן, זאת יכולה להיות סיבה כבדת משקל.‬
‫אני מבין שאנחנו חיים בחברה‬ ‫שמונהגת ע״י פוליטיקאים חסרי אחריות‬
‫שמתנהלים כאילו הם בחצר בית הספר.‬
‫אני יכול להבין שזה מעצבן.‬
‫אני מבין שאנחנו מוקפים בעיתונות סנסציונית‬
‫שרק מרגיזות אותנו כל הזמן. בטח שאני מבין.‬
‫הרשתות החברתיות.‬ ‫הרשתות החברתיות ממש מעצבנות.‬
‫לא יודע מה איתכם, אבל אינסטגרם…‬
‫יש לי אינסטגרם,‬ ‫ויש לי הרגשה שכולם באינסטגרם‬
‫הרבה יותר מאושרים ממני.‬
‫אני רואה תמונת פרופיל של שכן שלי ואומר,‬ ‫״זה השכן שלי״?‬
‫הבנאדם הוא אפס!‬
‫אבל כשאני רואה אותו באינסטגרם,‬ ‫אני מקנא בו!‬
‫זה קורה.‬
‫ורבים מכם בטח חושבים‬ ‫על גורמים אחרים שפספסתי,‬
‫אבל יש גורם אחד שאני רוצה לדבר עליו,‬ ‫ואני חושב שזה גורם‬
‫שאף אחד לא לוקח בחשבון, בגלל שאנחנו…‬
‫וזה הלחץ.‬
‫הלחץ.‬
‫אנשים לא מבינים.‬
‫בגלל שהלחץ הוא בלתי נראה.‬
‫כמו ה־Wi-Fi, לא רואים אותו.‬
‫אבל הוא עולה ביוקר.‬
‫תחשבו על זה רגע, ברוגע.‬
‫לחץ.‬
‫השורש הריבועי של תשע…‬
‫זה שלוש. (נשמע כמו ״לחץ״)‬
‫אנשי ספר עכשיו אומרים, ״מה הוא אמר״?‬
‫״לא הבנתי.״‬
‫אספר לכם איך חייתי עם הלחץ‬
‫עד היום, עד גיל 40.‬
‫עזבתי את מאלגה בגיל 17, 18.‬
‫בגיל כזה, אין לך לחץ, כי אתה לא שם זין.‬
‫לא ידעתי מה זה לחץ.‬
‫עזבתי את מאלגה…‬ ‫במאלגה, באמת, חייתי בלי לחץ.‬
‫אבל בגיל 18, או 17, עברתי לגור בגרנדה.‬
‫גם היא עיר אנדלוסית, עוד יותר קטנה.‬ ‫גרנדה… מה עוד יש לספר עליה?‬
‫הבוהמה,‬
‫התרבות, האומנות, המוזיקה, המוזה…‬
‫זאת עיר שאפשר בה להגיע לכל מקום ברגל,‬
‫כי הכול קרוב.‬
‫אז כשהייתי בגרנדה… שום לחץ.‬
‫אבל…‬
‫לפני… לא יודע, 13 או 14 שנה,‬
‫עברתי לגור במדריד,‬
‫כי רציתי להיות קומיקאי,‬ ‫וזה המקום שבו עושים את זה.‬
‫אז נסעתי למדריד ואמרתי,‬ ‫״לא אאבד את המהות האנדלוסית שלי,‬
‫את הפלואו שלי,‬ ‫את הווייב הרגוע שלי. יודעים?‬
‫הגעתי למדריד, עם הרוגע שלי,‬
‫מצאתי דירה, התמקמתי…‬ ‫טוב, הכנסתי את הארגזים.‬
‫לא התמקמתי עדיין,‬ ‫רק הכנסתי את הארגזים, ואמרתי:‬
‫״אצא לסיבוב קטן.‬ ‫לא צריך לחץ על היום הראשון.״‬
‫ושמעתי על פארק רטירו.‬ ‫אמרתי, ״אקפוץ לרטירו״.‬
‫״רטירו המפורסם. זה בטח לא מקום גרוע.״‬
‫״נלך לרטירו.״ אני כבר לא מגיע לשם.‬
‫אני כבר לא מגיע לשם.‬
‫חשבתי שאפשר לטייל שם ברוגע,‬ ‫לקבל קצת השראה…‬
‫לא. צריך מראה אחורית בשביל לטייל שם.‬
‫פתאום רוכב אופניים, אצן, ברווז…‬ ‫מה זה החרא הזה?‬
‫יצאתי משם ואמרתי,‬ ‫״זאת צנטריפוגה אנושית״!‬
‫אבל מתברר שזה לא הרטירו, זאת מדריד כולה!‬
‫מדריד כולה. כל השכונות.‬ ‫אוסרה, מלסניה, לגאספי…‬
‫איזו שכונה שלא תהיה. המוני הולכי הרגל…‬
‫הולכי הרגל! איך הם הולכים!‬ ‫אתה רואה אותו ואומר,‬
‫״הוא בדרך לנטרל פצצה.‬ ‫אבל גם ההוא, בכיוון השני! מה קורה?״‬
‫פעם הסתכלתי על מישהו שצעד ומיהר מאוד.‬
‫הסתכלתי עליו, לראות לאן הוא הולך.‬
‫והוא נתקע בקיר והיה ככה…‬
‫אמרתי… כולכם רובוטים!‬
‫יש משהו שאני לא יודע?‬
‫מין אפוקליפסת זומבים?‬
‫משהו שלא שמעתי בחדשות?‬
‫זה כאילו יש צלפים על הגגות,‬
‫שצועקים ״מי שיעמוד ליותר מ־20 שניות,‬ ‫אני מפוצץ לו ת׳ראש״!‬
‫נו באמת…‬
‫ולנהוג במדריד?‬
‫אוי, לנהוג במדריד…‬
‫לא ידעתי מה זה לנהוג במדריד.‬ ‫הוצאתי רישיון בגרנדה.‬
‫שמונה שנים לא שילבתי להילוך רביעי.‬
‫באימא שלי, איזו מהירות!‬
‫אילו חילופי נתיבים הזויים!‬
‫כנראה עולה שם 20 אירו להשתמש באיתות,‬ ‫והם מנסים לחסוך. קמצנים מניאקים.‬
‫כשאתה נוהג במדריד, אתה צריך לנחש‬ ‫מה יעשה הנהג שלפניך, וזה שמאחוריך.‬
‫״מספיק קשה לי לנחש מה אני בעצמי אעשה!״‬
‫אבל מה שהכי מפחיד אותי במדריד‬ ‫זה לא המכוניות שנוסעות,‬
‫זה המכוניות שעומדות.‬
‫מכוניות שעומדות מכניסות אותי לפאניקה.‬
‫כשאני במדריד, ואני נוהג,‬
‫ויש רמזור אדום…‬ ‫״רק שלא אהיה הראשון!״‬
‫בום, אני הראשון. יא אללה, איזה מתח!‬
‫אני שם, בחור פרובינציאלי,‬ ‫משתדל לא למשוך תשומת לב.‬
‫שברתי ארבעה הגאים מרוב לחץ.‬
‫״תהיה ערני. זה בסדר.‬
‫לא אני. זה לא יהיה בגללי. קדימה.״‬
‫פתאום ראיתי את הבלונדה מ״גריז״,‬ ‫עם שתי המטפחות,‬
‫״היכונו!״ ואני כזה…‬
‫ופתאום אני שומע את הצופר מאחוריי… ביפ!‬
‫מביט אחורה. מביט קדימה. הרמזור עדיין אדום.‬
‫״הוא נסע לעתיד, הבנזונה!״‬
‫״הוא כופף את הציר הקרטזיאני,‬ ‫את הזמן־חלל… הוא מרטי מקפליי!״‬
‫ולצאת לדייטים?‬
‫לצאת לדייטים?‬
‫זה כבר לא רק במדריד. זה קורה בכל העולם.‬
‫מה קורה עם הדייטים?‬ ‫מה החיפזון הזה בדייטים?‬
‫תראו, אני לא בדיוק קשיש. אני בן 40, אבל…‬
‫אני ממש לא בנוי לזה.‬
‫שאלתי חבר, ״איך יוצאים לדייטים היום?‬
‫היום כבר לא יוצאים לכוס בירה?‬ ‫מה, נפגשים…?״‬
‫״לא, מה פתאום.״‬
‫״היום זה באפליקציות.״‬ ‫אמרתי ״מה״?‬
‫״כן, באפליקציות.״‬
‫״באפליקציות?״‬ ‫״כן.״‬
‫״יוצאים לדייטים מהבית.״‬ ‫״ברצינות?״‬
‫״כן.״‬
‫״אתמול הייתה לי התאמה בזמן הקקי.״‬ ‫״מה?״‬
‫״כן.״‬
‫זה יכול לקרות.‬
‫היא כזה, ״תראו איזה חתיך, יש התאמה״,‬ ‫ובינתיים הוא…‬
‫ואני…‬
‫״אילו אפליקציות אלה?״‬
‫הוא כזה, ״יש המון״.‬
‫״תראה, יש גרינדר, טינדר, וינדר, פרינדר,‬
‫צ׳צ׳קס, פורצ׳יס, פנקיל, בונדיס, ברנדיס,‬ ‫טרוצקיס, פרוסטיס,‬
‫צ׳יסקיס, טחרינגיס, ואדוֹפּטה אוּן טיוֹ.״‬
‫אני כזה…‬
‫״יש לך דף ועיפרון, שארשום לי?״‬
‫ואתה רואה אנשים מנסים להשתמש באפליקציות,‬ ‫ואתה לא מבין כלום.‬
‫זה נראה כמו משחק וידאו.‬
‫״בוא, תראה. כן, כן, כן, לא, לא, לא…״‬
‫ניסיתי, כמובן. נפגשתי עם מישהי.‬
‫אני מגיע ואומר ״היי, אני דני״.‬
‫״לא מעניין. תן ת׳זין שלך.‬ ‫בום בום! יאללה, הביתה.״‬
‫הגעתי הביתה, עמדתי בסלון בחושך,‬
‫עמדתי ככה רגע, ואמרתי…‬
‫״אני לא יודע אם זיינתי או לא!״‬
‫לא נשאר שום זכר.‬
‫זה קורה ממש מהר.‬
‫תראו, לצאת לדייטים היום…‬
‫זה כמו לראות סדרות בנטפליקס.‬
‫שזה טוב ויפה, אבל…‬
‫זה מהיר נורא.‬
‫זה קרה לכולנו. נכון?‬
‫יום שלישי, תשע או תשע וחצי בערב,‬ ‫אתה חוזר מהעבודה,‬
‫מכין לעצמך ארוחת ערב קלה,‬ ‫ואומר ״אראה פרק בנטפליקס״. נכון?‬
‫לא חשוב איזו סדרה ואיזו עונה.‬
‫מה שאתם אוהבים לראות, לא משנה.‬
‫אתה שם את הפרק שלך, מניח את השלט בצד,‬
‫וזה מתחיל, כי עשית ״פליי״,‬
‫אז זה מתחיל.‬
‫איזה יופי. וזאת סדרה מצוינת, כן?‬
‫אני הרי לא אלכלך על נטפליקס. מצוינת.‬
‫ו…‬
‫״אוי, איזו שחקנית טובה…‬ ‫לזה לא ציפיתי. אוי…״‬
‫״כמה השקיעו בפעלולים…״‬
‫ונגמר הפרק.‬ ‫״טוב. לצחצח שיניים וללכת לישון.״‬
‫ואיך שאתה קם, בזווית העין,‬ ‫אתה רואה ״הפרק הבא״.‬
‫״נותרו 6, 5, 4…״‬ ‫״איפה השלט?!״‬
‫3, 2, 1… בום! אתה חייב לצפות.‬
‫אתה חייב לצפות. אתה מהופנט.‬
‫ראיתי את ״בית הנייר״, כל העונות,‬ ‫בלילה אחד. אל תשאלו איך.‬
‫ראיתי את כל נטפליקס.‬
‫פוטרתי מהעבודה. איבדתי קשר עם המשפחה.‬
‫אני בעונה השנייה של ״פרמסיה דה גוארדיה״.‬
‫ואני לא זוכר כלום!‬
‫אני לא זוכר כלום.‬
‫ככה לא נהנים מדברים.‬
‫ואני לא מדבר על דייטים בתקופת ההורים שלי.‬
‫לא יודע, אבל לפחות כמו שהיה לפני 20 שנה.‬
‫משהו קצת יותר…‬
‫תראו, לצאת לדייטים, קודם,‬
‫היה כמו לראות סדרה בערוץ מסחרי.‬
‫גם זה טוב ויפה, אבל הקצב הוא אחר.‬
‫אותה סיטואציה.‬
‫שלישי בערב. תשע וחצי.‬ ‫אתה חוזר מהעבודה, מכין ארוחת ערב,‬
‫ואתה אומר… ב־9:20, אתה אומר:‬
‫״אני…‬
‫אדליק בתשע וחצי,‬
‫כי כבר כל השבוע מפרסמים‬
‫שהתוכנית תשודר בתשע וחצי.״‬
‫ואתה כבר הולך לסלון, בסביבות 21:25,‬
‫ליתר ביטחון, למקרה שהשידור יתחיל קצת קודם.‬
‫ואתה מתיישב שם, עם האוכל שלך,‬
‫ב־21:25,‬
‫תשע וחצי… ״עכשיו.״‬
‫ב־21:40…‬
‫ב־21:45, אתה…‬
‫״אולי האיש שצריך ללחוץ על הכפתור…״‬
‫לך תדע…‬
‫ב־21:55… לא יודע איך אתם,‬ ‫אבל אני מסוג האנשים המשוגעים…‬
‫כשאני יושב לראות סרט או סדרה, ולאכול,‬
‫אני אוהב להתחיל לאכול ברגע שמתחיל ה…‬
‫שניהם בבת אחת, נכון?‬
‫ואני יושב ואומר ״נו… האוכל יתקרר לי״.‬
‫״הסלט יתקרר.״‬
‫ובשעה עשר ורבע,‬
‫מתחיל הפרק. יופי.‬
‫מצוין. ואתה כזה…‬
‫״אה, יופי…‬
‫שני השחקנים האלה תמיד מופיעים יחד.‬
‫איזה יופי של הפקה. תראה…״‬
‫ואז קריין אומר,‬
‫״יוצאים לפרסומות. נחזור במֶרְץ.״‬
‫״טוב, אמשיך בחיי.‬
‫אלך, אוציא תואר, אשתזף בקיץ,‬
‫ואז אצפה בהמשך הפרק. בחייכם!״‬
‫לא חייבים לדהור, אבל גם לא לזחול! לא?‬
‫אני מוכרח להודות שבסופו של דבר,‬ ‫נכנעתי ללחץ של מדריד.‬
‫אבל…‬
‫לפני תשע שנים בערך,‬
‫נכנסה לחיים שלי מישהי‬
‫ששינתה לחלוטין את תפיסת העולם שלי,‬ ‫את הקצב שלי,‬
‫וזאת הכלבה הראשונה שלי.‬
‫הכלבלבה שלי, קרפאפה. טוב?‬
‫היא בחיים עד היום. אנחנו חולקים דירה.‬
‫היא גברת מבוגרת.‬
‫היא כל הזמן יושבת.‬ ‫אני לא יודע איך… היא לא זזה.‬
‫אני מביט, והיא שם.‬
‫אני נכנס לחדר, והיא שם.‬ ‫אני אף פעם לא רואה אותה זזה.‬
‫היא דמות מצוירת שזזה מחדר לחדר,‬ ‫כמו גוקו שמשגר את עצמו.‬
‫אף פעם לא ראיתי אותה הולכת.‬
‫אבל כשאני נכנס לחדר, היא שם. ‬
‫בלי קשר לזה…‬
‫אספר לכם משהו שקרה לי איתה,‬
‫משהו ששינה אותי לגמרי… רגע. לא.‬
‫אל תדאגו. לא אעשה לכם את הקטע הנדוש,‬ ‫״הכלבה שלי סופר־מיוחדת״…‬
‫לא. נראה לי שקצת נמאס לנו…‬
‫לפחות לי קצת נמאס מאנשים שיש להם כלב,‬ ‫שכל הזמן אומרים,‬
‫״הכלב שלי״…‬
‫טוב, נראה.‬
‫למי כאן יש כלב? תצביעו.‬
‫תצביעו. בחיי, המון בעלי כלבים.‬
‫יופי. ככה חשבתי.‬ ‫ברגע שנכנסתי הנה, חשבתי…‬
‫זה בסדר, אני רגיל.‬
‫תסלחו לי, בסדר?‬
‫בעלי כלבים, בעיניי…‬
‫אתם נראים לי…‬
‫כמו כת מזורגגת.‬
‫בלתי נסבלים.‬
‫אני משתדל לא ללכת לאותם הפארקים,‬ ‫באותן השעות,‬
‫ולדבר עם אותם האנשים, כי אני על סף…‬
‫לראות מישהו עם כלב ולהכניס לו אגרוף.‬
‫כי יש קטע שקורה, לא יודע אם בחו״ל,‬ ‫אבל יש קטע שקורה פה, בספרד.‬
‫משהו כמו 5 אחוזים מהכלבים בספרד,‬
‫אפשר לומר שהם כלבים‬ ‫מרשימים, מלכותיים. נכון?‬
‫בעלי יופי אובייקטיבי מובהק.‬
‫מעט מאוד אנשים יכולים להגיד‬ ‫״תראו איזה יפה הכלב שלי״.‬
‫ואתה אומר ״בסדר״. אבל…‬
‫תשעים וחמישה אחוזים מבעלי הכלבים…‬
‫מה שיש לנו זה כלבי אשפתות לא ברורים.‬
‫תמיד חסרה להם עין, או רגל,‬ ‫או הולכים באלכסון…‬
‫אומרים לי, ״ראית כמה יפה הכלב שלי?״‬ ‫״שמע, אפשר לשבת להתווכח,‬
‫אבל אין לי זמן.״‬
‫אז כשאין לך את הטיעון של היופי,‬
‫שכמעט לאף אחד מאיתנו אין אותו,‬
‫מהו הטיעון? על מה אפשר להשוויץ בכלב?‬
‫במדינה הזאת, כדי להשוויץ, אתה אומר:‬
‫״איזה חכם הכלב שלי״.‬
‫לכל אחד יש את הכלב הכי חכם בעולם.‬
‫כן… הגיעו לי עד לכאן, הכלבים החכמים.‬
‫כאילו האוניברסיטאות של ספרד מלאות בכלבים.‬
‫השכנה שלי במדריד, אישה מקסימה,‬
‫בת שישים ומשהו,‬
‫ויש לה כלב.‬ ‫ובגלל שהיא יודעת שאני בעניין של כלבים,‬
‫היא חושבת שמעניינים אותי‬ ‫הסיפורים שלה על הכלב שלה.‬
‫אגיד לכם: אם הכלב שלכם בריא ומאושר,‬
‫לא מעניין אותי הכלב שלכם.‬ ‫תקשיבו מה שאני אומר לכם.‬
‫לא מזמן היא אמרה לי, ״דני״…‬ ‫הפתיעה אותי במדרגות.‬
‫אמרה לי ״דני… כמה שהוא חכם, הכלב!‬
‫שמע. אספר לך.‬
‫אני קמה מוקדם בבוקר,‬
‫ויוצאת עם הכלב.‬
‫הוא עושה מה שעושה, אנחנו חוזרים,‬ ‫אני נותנת לו לאכול,‬
‫אני שותה קפה, אוכלת טוסט,‬
‫וטסה החוצה.״‬
‫זה משהו שאנשים מבוגרים עושים הרבה.‬
‫אנשים מבוגרים לא יוצאים לרחוב.‬
‫הם ״טסים החוצה״.‬
‫מאז שהייתי קטן, אני שומע את זה.‬
‫כל בוקר פחדתי שאיזה זקן ייפול עליי מהחלון.‬
‫אתם מגיעים לגיל מסוים‬ ‫ומחליטים ״לטוס לרחוב״.‬
‫היא אומרת, ״אני טסה החוצה,‬
‫עושה את הסידורים שלי,‬ ‫וחוזרת הביתה בסביבות שלוש.‬
‫תקשיב לי טוב, דני.‬
‫אני גרה בקומה ראשונה.״‬ ‫״אני יודע, אנחנו שכנים.״‬
‫״אני עולה במדרגות.‬
‫אני לא משמיעה קול, דני.‬
‫לא משמיעה קול.‬
‫אני נינג׳ה.‬
‫הייתי במאצומוטו חמש שנים,‬
‫ונערכתי לכל תרחיש.‬
‫בכפר היו קוראים לי ׳ארוזה בוואקום׳.״‬
‫היא אומרת, ״אני״…‬
‫עם החצאית עד הנה, והסליפ, הגרביונים…‬
‫״דני, אני מוציאה את המפתח…‬
‫אין לי אפילו צרור. זה לא עושה רעש.‬
‫ואני מתקרבת לדלת.״‬
‫״אני מכניסה את המפתח,‬
‫הדלת נפתחת טיפונת. לא מרעישה, הדלת.‬
‫שימנתי את הציר.‬
‫דלת הנינג׳ה.״‬
‫היא אומרת,‬
‫״אני פותחת חריץ בדלת,‬
‫ובשנייה שאני פותחת קצת, ממש חריץ,‬
‫האף שלו כבר מרחרח, כי הוא יודע שזאת אני!״‬
‫אני אומר ״בן אלף זונות״…‬
‫״בן אלף זונות… תראי.‬
‫שכנה, בואי, אני אגיד לך משהו:‬
‫את הלכת בשמונה בבוקר.‬
‫הכלב נרדם במיטה שלו בסלון.‬
‫בשמונה וחצי, הכלב את האלטע זאכן,‬ ‫התעורר, חשב שזו את,‬
‫ניגש לדלת, ראה שזאת לא את,‬ ‫חזר למיטה ונרדם.‬
‫מישהו צלצל בדלת של השכן.‬ ‫הכלב חשב שזאת את,‬
‫ניגש לדלת, ראה שזאת לא את,‬ ‫חזר למיטה בסלון ונרדם.‬
‫הכלב הפליץ מתוך שינה, חשב שזו את,‬
‫ניגש לדלת, ראה שזאת לא את,‬ ‫חזר למיטה ונרדם.‬
‫הכלב, עד שהגעת,‬
‫ניגש לדלת 737 פעמים כדי לבדוק אם זאת את.‬
‫את ראית את הפעם האחרונה, יא מטומטמת!‬
‫בינתיים,‬ ‫הכלב עשה עלייה שלמה לרגל ביום אחד.״‬
‫״אוי, דני, כמה שהוא חכם.״‬
‫״כן, אבל כשהוא אוכל חרא של נרקומן בפארק,‬ ‫את זה את לא מספרת, נכון?‬
‫את זה את שומרת לעצמך.״‬
‫היא אומרת, ״אתמול, נזפתי בו…״‬ ‫היא אף פעם לא אומרת למה.‬
‫אולי הוא אכל צעיף באורך מטר וחצי.‬
‫״דני, כמה שהוא חכם.‬
‫נזפתי בו,‬
‫ואמרתי לו ׳לא׳!‬
‫׳ככה לא עושים׳!‬
‫שמע, דני. הוא מסתכל עליי,‬
‫ועושה כזה פרצוף…״‬
‫ופה בא המשפט השנוא עליי בעולם,‬
‫וזה כשמישהו אומר…‬
‫״הוא נראה כאילו הוא עומד לדבר!״‬
‫״נראה כאילו הוא עומד לדבר? הוא כלב!‬
‫כלב בחיים לא מדבר!‬
‫ועוד דבר: אם פעם כלב ידבר, ואני אהיה שם,‬ ‫אני אעיף לו בעיטה ואעיף אותו מהחלון.״‬
‫״סכיזופרנית!״‬
‫נשבר הזין מכלבים חכמים ומכלבים…‬
‫סליחה, אבל אני מעדיף להגיד את האמת.‬
‫אתם יודעים איך אני. מצטער.‬
‫עם אנשים שיש להם כלב,‬ ‫אני לא אשב אפילו לשתות קפה.‬
‫מצטער.‬
‫ואלה שיש להם חתולים…‬
‫טוב.‬
‫למי פה יש חתול? לא לפחד.‬
‫אני לא יכול להעיף לכם כאפה, בגלל הקורונה.‬ ‫נו, למי יש חתול?‬
‫הרבה אנשים. פחות מבעלי הכלבים, אבל בסדר.‬
‫יש פה מישהו שיש לו גם וגם?‬
‫אתה? מה יש לך?‬
‫שלושה כלבים ושני חתולים.‬ ‫רק חזיר בר חסר לך.‬
‫טוב, מי שיש לו גם וגם,‬
‫לא כלול בדבר שאני עומד להגיד. הוא משוחרר.‬
‫מי שיש לו רק חתולים,‬
‫תסלחו לי, אבל…‬
‫אני חושב שיש לכם…‬
‫תסביך נחיתות…‬
‫אכזרי.‬
‫כי אנשים שיש להם חתולים‬ ‫מקדישים את כל חייהם, זמנם ומרצם‬
‫בניסיון לשכנע את הזולת,‬
‫למרות שאף אחד לא שאל אותם,‬
‫שלגדל חתול‬
‫זה יותר טוב מלגדל כלב.‬
‫שחתול זה יותר טוב מכלב.‬
‫ואני אומר, ״תקדישו את חייכם‬ ‫ואת המרץ שלכם למה שבא לכם.‬
‫מה שמטריף אותי זה ש־95% מהטיעון שלכם‬ ‫הוא הדבר הבא:‬
‫״החתול שלי…‬
‫החתול שלי הוא…‬
‫אני נכנס הביתה,‬
‫והחתול בא לקבל את פניי.‬
‫לקבל ליטוף.‬
‫הוא נותן לי כפה.‬
‫אני זורק לו כדור צמר,‬ ‫והוא רץ ומביא לי אותו.‬
‫הוא ממש…‬
‫כמעט כאילו הוא לא חתול.‬
‫״הוא ממש כמו כלב.״‬ ‫מה זה השטויות האלה?‬
‫מה שאתה רוצה זה כלב!‬
‫באמת.‬
‫תסלחו לי, אבל אם יש לכם כלב או חתול, ‬
‫אם תראו אותי ברחוב, אל תעצרו אותי.‬ ‫לא כדאי לכם.‬
‫ואם יש לכם ילדים…‬
‫מה קורה לכם כשאתם נהיים הורים?‬
‫למה אתם נהיים מטומטמים כשאתם נהיים הורים?‬
‫לדוגמה אתן, הנשים.‬
‫מה קורה לכן? ברגע שאתן נהיות אמהות,‬ ‫או יודעות שאתן עומדות להיות אמהות,‬
‫קורסת לכן מערכת ההפעלה.‬
‫לא, באמת.‬ ‫אני לא יודע אם זאת התוכנה או החומרה,‬
‫כי מעולם לא ידעתי להבדיל ביניהן,‬
‫אבל יש לכן קריסות מערכת.‬
‫למשל, יחידות מידה.‬
‫הן מתחילות לרקוד לכן.‬
‫הן מתבלבלות לכן.‬
‫לא מזמן התקשרה אליי חברה‬ ‫שלא דיברתי איתה מיליון שנה,‬
‫לא שמעתי ממנה, ו…‬
‫דיברנו בטלפון. ״היי, מה שלומך?‬ ‫כמה טוב לשמוע ממך!״‬
‫והיא אומרת לי, ״נהייתי אימא״.‬
‫״איזה יופי! בן כמה הילד?״‬
‫היא כזה, ״192 שבועות״.‬
‫התבלבלתי. לא ידעתי אם לקנות לילד‬ ‫צעצוע או קופסת סיגרים.‬
‫הייתי כזה… ״אני צריך להוציא מחשבון עכשיו?״‬
‫ואם הקופאי בסופר‬ ‫היה מעביר את המוצרים ואומר לך,‬
‫״זה יוצא 1,532 אגורות״,‬
‫זה היה מעצבן אותך או לא?‬
‫יש יחידות מידה גדולות יותר,‬ ‫שעושות לנו חיים קלים.‬
‫אל תעשי לנו את זה, בבקשה.‬
‫מה זה השיגעון הזה שתוקף אתכם, בתור הורים,‬
‫כשהילד שלכם לומד לעשות משהו לפני הזמן?‬
‫למה? כדי להשוויץ.‬
‫״הילד שלי התחיל ללכת בגיל תשעה חודשים.״‬ ‫בשביל מה?‬
‫למה להלחיץ ילדים אחרים? הורים אחרים?‬
‫וכל דבר שהילד שלכם עושה הוא מיוחד.‬ ‫הכול מיוחד.‬
‫״תראו איך הוא עושה קקי על הפרקט!״‬
‫״יוצא מן הכלל, לא?״‬
‫״כן, כי הילד בן שמונה.‬ ‫זה באמת יוצא מן הכלל בעיניי.״‬
‫מה זה השיגעון הזה?‬
‫אל תלחיצו אותם.‬
‫שילמדו לעשות דברים מתי שצריך.‬
‫חודשיים לפני, חודשיים אחרי…‬ ‫העיקר לא לדאוג.‬
‫לא יודע.‬
‫הדבר היחיד שהצלחתי לעשות, כשהייתי קטן,‬
‫חמישה חודשים לפני הזמן,‬
‫זה לאכול עוגיות של חג המולד‬ ‫כבר באוגוסט. זהו.‬
‫יש לי חברה…‬
‫יש לי חברה ממאלגה. ביאה.‬ ‫החברה הכי טובה שלי, מילדות.‬
‫אישה מדהימה,‬
‫אישה טובת לב, נדיבה, יפהפייה.‬
‫גאונה. היא רופאה. דוקטורית.‬
‫איך שלא תקראו לזה.‬
‫היא עילוי, ראשונה בכיתה, אין כמוה.‬
‫אשת חיל.‬
‫ויש לה שני ילדים. וכשנולד לה הילד הראשון,‬ ‫היא רצתה שאהיה הסנדק. זה שימח אותי מאוד.‬
‫אז בכל פעם שאני מגיע למאלגה,‬ ‫אני משתדל למצוא זמן לבקר אצלם.‬
‫בערך…‬
‫חצי שנה אחרי שהתינוק נולד,‬
‫הגעתי אליה.‬
‫״שלום, ביאה.״‬ ‫״שלום, דני. מה שלומך?״‬
‫ואני אומר לה, ״איפה פאקיטו״?‬
‫״יצא לקניות.״‬
‫פאקיטו זה הבעל, כן?‬
‫״ואיפה ניקו?״ זה…‬
‫״ניקו שם, ב…״‬
‫עריסה, או… איפה שהילד שוכב.‬
‫״הוא שם. הרגע התעורר.״‬
‫אני מתקרב… אני לא יודע איך אתם,‬ ‫אבל אני מדבר לילדים בקול רגיל.‬
‫סבבה? אין לי סמכות מוסרית להגיד,‬ ‫כי אני לא אבא, למיטב ידיעתי,‬
‫אבל אני מדבר לילדים בקול רגיל. יש לי קטע.‬
‫אני חושב שילד, גם אם הוא קטן…‬
‫ילדים הם חכמים יותר משאנחנו חושבים.‬
‫נראה לי שילד ששוכב בעריסה,‬ ‫או איך שלא קוראים לזה,‬
‫כל מה שהתינוק רואה‬ ‫זה דמויות חולפות לו מול הפנים,‬
‫ועושות דברים כמו…‬
‫ונראה לי שהילד חושב,‬
‫״נפלתי על הזוג הכי מפגר בכל מאלגה״.‬
‫״או זה, או שהם בני דודים. אלה האפשרויות.״‬
‫כן, אני מדבר אליהם בקול רגיל.‬
‫אני גם לא אומר לכם לגשת לילד‬ ‫ולדבר איתו על מדדי המניות,‬
‫אבל… לא יודע, אני מדבר רגיל.‬
‫חברה שלי ביאה כאן. אני ניגש.‬
‫״מה המצב, ניקו?‬
‫איך הולך, גבר?‬
‫איזה חתיך אתה. התגעגעתי אליך.״‬
‫ופתאום אני שומע,‬
‫״ראית כמה גדלתי, סנדק?״‬
‫״הגרביים שהבאת לי כבר לא עולים עליי.״‬
‫״ביאה?״‬ ‫רופאה, כן? ״ביאה?״‬
‫״לא, זה אני, בן הסנדקות שלך.״‬
‫״אני כאן,‬
‫בעריסה. אני כבר גדול.‬
‫ראית כמה גדלתי?״‬
‫לפחות תכסי את הפה שלך, בשם אלוהים!‬
‫מתי בדיוק נהייתם לי פיתומים?‬
‫אני לא מבין. תנו לילד שידבר כשצריך,‬
‫אבל אל תדברו במקומו! זה מקריפ אותי!‬
‫רוצים לדבר בשם הילד, הכול בשביל הילד…‬ ‫הוא בן חצי שנה. ״תראה כמה הוא גדל.״‬
‫מה האובססיה הזאת לגדילה?‬
‫בגיל תשעה חודשים.‬ ‫״תראה איך הוא גדל״. ״כן.״‬
‫בגיל שנה וחצי: ״פרץ גדילה.״‬
‫בגיל שנתיים: ״תראה, הוא ענקי.״‬ ‫״הוא נורמלי, ביאה. הוא ילד.‬
‫זה נורמלי שהוא גדל!‬
‫אין בזה שום דבר יוצא דופן.‬
‫היה יוצא דופן אם בגיל חצי שנה‬ ‫הוא היה בגודל כזה,‬
‫ובגיל שנה, בגודל כזה,‬
‫ובגיל שנה וחצי, בגודל כזה,‬
‫ובגיל שנתיים, הייתי בא והיית אומרת לי,‬ ‫׳לא תאמין, הוא נכנס לי בחזרה לכוס׳.‬
‫אלוהים!‬
‫זה יוצא דופן! תזעיקו חוקרי עב״מים!‬
‫תזעיקו את החדשות!‬
‫אבל בינתיים,‬
‫עד שלא תכניסי את הילד לטרריום‬ ‫כמו איגואנה מזורגגת,‬
‫הילד ימשיך לגדול לפי אמות המידה‬ ‫הפיזיולוגיות והתזונתיות המקובלות‬
‫של ילד שגדל בתנאים נאותים בעולם הראשון.ץ‬
‫בחיי, איזו אובססיה!‬
‫אפשר לחשוב שאנחנו רוצים לאכול אותם.‬ ‫הם ילדים, לא חזירים.‬
‫קצת סטיתי מהנושא. סליחה.‬
‫פשוט, לפעמים, דברים כאלה…‬
‫סליחה.‬
‫איזה מים טעימים!‬
‫טוב. סליחה. בכל אופן…‬
‫שלא אאבד את חוט המחשבה.‬ ‫קרפאפה, זוכרים אותה?‬
‫אספר לכם מה קרה עם קרפאפה,‬ ‫שעזר לי להיפטר מהלחץ במדריד. סבבה?‬
‫במקום להשוויץ בה,‬
‫אראה לכם תמונה שלה, שתראו איך היא נראית,‬
‫ואספר לכם את הסיפור‬ ‫בצורה הכי אובייקטיבית שאפשר,‬
‫ואז נעבור לנושא אחר.‬
‫לא פנטזיה, לא קסם, לא גנדלף,‬ ‫לא החלילן מהמלין. בסדר?‬
‫זאת קרפאפה.‬
‫סבבה?‬
‫נראית כאילו היא עומדת לדבר, לא?‬
‫היא עם הפנים למצלמה, כן?‬
‫אנשים מאחור שואלים, ״זה תחת או מרפק״?‬
‫היא כלבה מופלאה.‬
‫העניין שלי איתה הוא‬ ‫שיש לה נטייה להשמנה,‬
‫אז אני כל הזמן מטייל איתה,‬ ‫מקפיד על תזונה…‬
‫לא מזמן לקחתי אותה לווטרינרית‬ ‫שמטפלת בה כל החיים,‬
‫שבדקה לה את האוזניים וכל זה,,‬
‫והווטרינרית שקלה אותה,‬
‫ואמרה לי ״דני,‬
‫מה זה העובי הזה?״‬
‫אמרתי ״כן, באמת יש פה עובי רציני״…‬
‫חשבתי שאולי היא מדברת‬ ‫על הזין שלי ולא על הכלבה.‬
‫כמה שהתאמצתי שהכלבה תרזה… תארו לכם!‬
‫״זה? לא, זה יחלוף.‬
‫ברגע שאלך יחף בכנסייה, זה יעבור לי.״‬
‫אתם צוחקים כאילו כל החיים‬ ‫הסתובבתם יחפים בקתדרלה.‬
‫בכל אופן, קרפאפה נכנסה לחיי‬
‫בתקופה שבה גרתי לבד,‬
‫כשהייתה לי הרבה עבודה, והרבה לחץ.‬
‫לא ידעתי מה זה לגדל כלב.‬
‫היום אני יודע.‬ ‫אם אפשר לתת עצה לגידול חיית מחמד בבית,‬
‫כלב, חתול… טפלו בהם, לטפו אותם,‬
‫טפחו אותם, תזינו אותם, קחו לווטרינר…‬ ‫הכול.‬
‫טפלו בהם כמו שצריך. באמת.‬
‫זה לגדל בבית יצור חי שיש לו רגשות,‬ ‫לא פאשיסט.‬
‫אז צריך להיות טוב אליו.‬
‫אני זוכר שזה היה יום שלישי.‬
‫קמתי בבוקר…‬
‫קמתי בבוקר, יצאתי איתה, שתעשה צרכים,‬
‫עלינו, אכלנו ארוחת בוקר, והלכתי לעבודה.‬
‫בארבע חזרתי, והייתה לי חצי שעה‬
‫לצאת איתה שתעשה צרכים,‬
‫ולנסוע לצד השני של מדריד. סבבה?‬
‫אני יוצא עם הכלבה, כולי לחוץ,‬
‫וכמובן, כשהכלבה יודעת שאתה בלחץ,‬ ‫היא נחסמת.‬
‫״בחייך, תעשי קקי! פיפי! נו!‬
‫אני מאחר!״‬
‫בסוף עשתה פיפי, עשתה קקי,‬ ‫וחזרנו הביתה, דרך הפארק.‬
‫אני ממהר, אין לי זמן,‬
‫ופתאום הכלבה נעצרת.‬
‫״נו כבר, בואי, קרפאפה!״‬
‫ואני מסתכל לראות למה הכלבה נעצרה.‬
‫וכשאני מסתכל, אני רואה שהיא נעצרה‬
‫בגלל שהיא בסך הכול רצתה לעצור לרגע.‬
‫בגלל שמה שהיא רצתה‬
‫זה להריח פרח.‬
‫כשראיתי את המראה הזה,‬
‫אני חושב שזה היה הרגע שבו הבנתי הכול.‬
‫ברגע הזה אמרתי ״רגע.‬
‫הרגע הזה הוא החיים.‬
‫אולי צריך בחיים, מדי פעם,‬
‫לעצור לרגע,‬
‫ולהריח פרח.״‬
‫הוצאתי את הטלפון,‬
‫ביטלתי את שתי הפגישות שהיו לי,‬ ‫דחיתי אותן עד למחרת, כיביתי את הנייד,‬
‫הכנסתי אותו לכיס,‬
‫שחררתי את הכלבה בפארק,‬ ‫ואמרתי לה, ״קרפאפה…‬
‫היום הזה הוא בשבילך ובשבילי.‬
‫היום הזה הוא בשבילנו.״‬
‫בהחלט.‬
‫כך היה.‬
‫היום ההוא שינה הכול מבחינתי.‬
‫גם מבחינתה. איזה כיף היה לה!‬
‫איזה כיף היה לה!‬
‫היא התחבאה בשיחים,‬
‫עשתה פיפי איפה שבא לה,‬
‫הריחה כל מה שבא לה, שיחקה עם ילדים,‬
‫הותקפה פעמיים־שלוש…‬
‫איזה כיף היה.‬
‫ומאז,‬
‫מאז, החיים שלי קשורים קשר הדוק‬
‫לכלבים בפרט, ולבעלי חיים בכלל.‬
‫אני חי עם שלושה כלבים,‬ ‫לפעמים בקיץ אפילו חמישה או שישה,‬
‫וגם, באימוץ וירטואלי,‬ ‫אימצתי חמור, שימפנזה, גורילה, אורנגוטן…‬
‫״…וסימון ומואיז הקטן!״‬
‫סליחה, התפזרתי.‬
‫אבל טוב…‬
‫גם לא תשמעו ממני את הנאום הנדוש‬ ‫על זה שכלבים טובים יותר מבני אדם.‬
‫לא. זה נראה לי פשטני מדי.‬
‫מה שכן, אחרי שאני חי איתם כל השנים,‬
‫יש דברים קטנים שבהם‬ ‫הם עדיפים על פנינו.‬
‫יש דברים מסוימים, לא?‬
‫אגיד לכם כמה מהם.‬
‫לכלבים אין כיסים.‬
‫זה יתרון.‬
‫כי הם חיים בלי חשבון. אין להם רכוש.‬
‫לפני הטיול, ״תשים לי קולר?״‬
‫״וואלה יופי.״‬
‫״תשים לי רתמה? גם כן יופי.״‬
‫״תלביש לי את המעיל הוורוד עם הנוצצים?‬
‫יא מניאק. טוב ,בסדר.״‬
‫וגם, שמתי לב…‬
‫שמתי לב שברגע שאני סוגר את הדלת,‬ ‫היא מסתכלת עליי, כאילו אומרת…‬
‫״אם נשארו לך המפתחות בפנים,‬ ‫זה לא משנה לי.״‬
‫או כשהולכים לווטרינרית,‬ ‫שהכול כל כך יקר אצלה.‬
‫היא אומרת, ״זה יעלה לך 300 אירו״.‬
‫אני מסתכל, והם שלושתם…‬
‫״אין לי…״‬
‫והשני…‬
‫״הארנק שלי בבית.״‬
‫ויש עוד דבר‬
‫שבו, לדעתי, כלבים יותר טובים מאיתנו.‬
‫כלבים וגם חתולים במקרה הזה.‬ ‫טוב, כלבים, חתולים, כלבות וחתולות.‬
‫כלבים.ות וחתולים.ות. סבבה?‬
‫ורבים מכם בטח כבר חשבו על זה פעם,‬
‫בגלל שזה משהו קלאסי.‬
‫אני מקווה שאין קטינים באולם.‬
‫יש תכונה מסוימת אצל כלבים וחתולים:‬
‫הם מסוגלים‬
‫ללקק לעצמם‬
‫את האברים.‬
‫מישהו עשה ״איח״…‬
‫״בטוח?״‬
‫הכלב שלי בויו מומחה בזה.‬
‫זה הכלב השני שאימצתי.‬
‫הוא כל היום מלקק שם, ועוד, ועוד…‬
‫אני מסתכל עליו בשילוב של שנאה וקנאה.‬
‫״מספיק כבר, בויו!״ והוא ממשיך…‬
‫הוא כנראה מתנקם בי, כי סירסתי אותו,‬ ‫אז הוא כזה, ״אני אמרק את הבולבול!״‬
‫״אבל…״‬
‫ועוד, ועוד…‬
‫הוא יכול להמשיך ככה 20 דקות!‬
‫וכשנהיה לו חם בגב, הוא עובר לתחת.‬ ‫״אוי נו באמת!״‬
‫אתם… אני שואל את עצמי,‬
‫״איך הוא לא מתבייש, ככה מול כולם?״‬
‫איזה מתבייש? ממתי כלב מתבייש?‬
‫חיה שמסוגלת‬ ‫להסתכל לך בעיניים כשהיא מחרבנת.‬
‫מתי לאחרונה חירבנתם והסתכלתם למישהו‬ ‫בעיניים? אתם לא זוכרים!‬
‫בגלל שהם טובים מאיתנו.‬
‫אשאל אתכם שאלה רטורית:‬
‫אילו יכולתם ללקק לעצמכם,‬ ‫הייתם עושים את זה?‬
‫אני רק שם את זה פה.‬
‫אתן לכם להרהר בזה.‬
‫אני מבין שאתם לא רוצים לענות עכשיו,‬ ‫אבל אולי מחר, בארוחת הבוקר, עם אימא…‬
‫זה מין נושא קלאסי לשיחה.‬ ‫״היי, אימא, את חושבת ש…״‬
‫ואשאל אתכם עוד שאלה:‬
‫השאלה השנייה מיועדת רק לבנים, לגברים,‬
‫שהשיבו בחיוב על השאלה הראשונה.‬
‫סבבה? לבנים שכן היו עושים את זה…‬
‫תקשיבו טוב, כן?‬
‫רואים לכם רק חצי פנים,‬ ‫אבל החצי הזה נראה שובב.‬
‫אתה בטח אחד מהם.‬
‫אילו יכולתם ללקק לעצמכם,‬
‫והייתם עושים את זה, השאלה היא:‬
‫הייתם אומרים ״אני תכף גומר״?‬
‫אתם לא צריכים לענות.‬
‫זאת שאלה אישית מאוד,‬
‫אבל אני אוהב לגרום לכם לחשוב קצת.‬
‫אגיד לכם מה אני הייתי עושה.‬
‫לא אכפת לי. אין לי מה להפסיד.‬
‫קודם אמרתי ״פאק יו״ לפטרוס הקדוש.‬ ‫מה אכפת לי? כלום לא מזיז לי.‬
‫אז אילו יכולתי, הייתי עושה את זה?‬
‫כמובן!‬
‫אני עושה את זה מאז 19…‬ ‫אני מנסה לעשות את זה מאז 1991.‬
‫ואני לא מצליח, ולא בגלל שאני לא מנסה,‬ ‫אלא בגלל חוסר גמישות.‬
‫אני חושב שחוליות עמוד השדרה‬ ‫נחשבות מדי ולא בצדק.‬
‫אף פעם לא ראיתי חילזון עצוב.‬
‫עכשיו…‬
‫לגבי השאלה השנייה,‬
‫אילו יכולתי, ועשיתי את זה…‬
‫הייתי מודיע לעצמי?‬
‫לא.‬
‫הייתי שותק כמו כלבה!‬
‫הייתי יוצר מעגל קסמים סגור.‬
‫אני נותן,‬
‫אני מקבל…‬
‫בתור טבעוני, קצת חלבון לא היה מזיק לי.‬
‫וכשהייתי גומר… נשיקה ולישון.‬
‫מה, ברור!‬
‫בטח שכן! מה?‬
‫ראש פתוח!‬
‫זה שלכם!‬
‫אל תאחלו לאחרים‬ ‫מה שלא הייתם מאחלים לעצמכם.‬
‫תהיו נוצרים טובים.‬
‫תסלחו לי.‬
‫תסלחו לי שאני כזה מקושקש היום.‬
‫אני אומר היום דברים שלא ציפיתם לשמוע ממני.‬
‫אולי חלקכם מאוכזבים, אבל…‬
‫אבל זה מה יש, אז…‬
‫גם אני שונא המון דברים.‬ ‫אני יודע שזה לא יפה, אבל…‬
‫כולם שונאים דברים. אני שונא…‬
‫אני שונא לעמוד בתור.‬ ‫זה משהו ש… אני פשוט לא יכול.‬
‫אני שונא שהשכן מתחיל לשפץ בשמונה בבוקר.‬
‫זה מטריף אותי. בא לי לחנוק אותו.‬
‫אני שונא שהטוסט שלי מתקרר.‬
‫אני שונא להתקלח,‬ ‫ואיך שאני יוצא מהמקלחת,‬
‫בא לי לעשות קקי. אני אומר ״לעזאזל, גבר״…‬
‫אבל יש משהו עוד יותר גרוע, בתור בנאדם:‬
‫לא לשנוא מצבים, אלא לשנוא אנשים.‬
‫אני שונא אנשים.‬
‫אבל עוד יותר גרוע: אני שונא אנשים,‬ ‫שכשאני מודה בזה…‬
‫אלה אנשים שאף אחד לא שונא.‬
‫אבל אני לא יכול איתם. מצטער. אני מודה.‬
‫אני פה…‬
‫רוצה שתדעו מי אני.‬
‫אני שונא את רפאל נדאל.‬
‫שונא אותו בכל הכוח.‬
‫לא רק עכשיו. מאז שהיה קטן ולקח מחבט ליד.‬ ‫אני לא יכול איתו!‬
‫רפאל נדאל!‬
‫״הספורטאי הספרדי הגדול בהיסטוריה!״‬
‫ילדים אוהבים אותו, אמהות…‬
‫מודל לחיקוי, חתיך, מכובד, ישר, מחונך.‬
‫עשרים תארי גרנד סלאם!‬
‫מה הוא צריך כל כך הרבה תארי גרנד סלאם?‬ ‫תן גרנד סלאם אחד למישהו שאין לו!‬
‫באימא שלי!‬
‫לפני כמה שנים, בצרפת,‬
‫הייתה עליו ביקורת, כי אמרו שהוא השתמש‬ ‫בסמים באיזה טורניר, רולאן גארוס או משהו.‬
‫אז כמובן, עד שהגיע המשפט, תארו לכם…‬
‫כמה הוא סבל, המסכן. הכפישו את שמו…‬
‫בסוף הגיע המשפט,‬
‫וכמובן, רפאל נדאל ניצח בו,‬ ‫כי הוא לא לקח סמים,‬
‫ונאלצו לשלם לו פיצויים כבדים,‬
‫על פגיעה בכבודו ובתדמית שלו.‬
‫אתם יודעים מה הוא עשה עם הכסף?‬ ‫עם הבוחטה שהוא קיבל? יודעים?‬
‫הוא תרם אותו לעמותה בצרפת.‬
‫זה לא מעשה שדורש כאפה לפרצוף?‬
‫לעזאזל רפאל נדאל.‬ ‫מיורקה מוצפת, והנה הוא…‬
‫הנה הוא, גורף את המים.‬ ‫אין אנשים במיורקה!‬
‫אין אף אחד במיורקה, רק אתה.‬
‫עם עשרים תארי גרנד סלאם בבית.‬
‫שונא את מריל סטריפ. שונא אותה.‬
‫מריל סטריפ פייטר 2. שונא אותה.‬
‫השחקנית הכי טובה בהיסטוריה.‬ ‫כל מה שהיא עושה אמיתי. אורגני.‬
‫הכול, כל הסרטים שלה.‬
‫ובנוסף היא אקטיביסטית, פמיניסטית, מסורה…‬
‫כל סרט שלה מועמד לאוסקר.‬
‫די כבר! די להיות כזאת טובה!‬
‫גועל נפש!‬
‫ואנג׳לינה ג׳ולי?‬
‫היא לא רק שחקנית מעולה, היא גם מהממת.‬
‫מה פתאום היא נראית ככה בגילה?‬
‫וגם יש לה מנת משכל מטורפת,‬
‫והיא מסתובבת ואוספת ילדים מהרחוב.‬ ‫״בואו אליי הביתה.״‬
‫ילדים בכל הצבעים. רק כחול חסר לה.‬
‫אני שונא את ברונקאנו!‬
‫אני שונא את ויסנטה דל בוסקה!‬
‫אני שונא את קלרה לאגו!‬
‫אני שונא את סרחיו דאלמה!‬
‫אני שונא את אנטוניו בנדרס המניאק!‬
‫די כבר!‬
‫לא מזמן ראיתי אותו,‬ ‫והוא מבוגר ממני ב־20 שנה,‬
‫והוא נראה כמו אחי הקטן. בן זונה!‬
‫אבל אם יש מישהו שעליו בא לי להשפיך…‬
‫או לשפוך…‬
‫לא…‬
‫אפשר להגיד ככה או ככה.‬
‫כן, תלוי אם רוצים להגיד נכון או לא נכון.‬
‫טוב. אם יש מישהו שעליו‬
‫הייתי משפיך,‬
‫או שופך…‬
‫את כל השנאה והבוז שלי, אין לי ספק.‬
‫האיש הזה הוא…‬
‫יו ג׳קמן.‬
‫אני לא יכול איתו.‬ ‫הוא אויב־העל שלי. הנמסיס שלי.‬
‫זה יו ג׳קמן.‬
‫הנה הוא.‬
‫שחקן אוסטרלי בין־לאומי,‬
‫הוליווד, תהילה…‬
‫בהמון מגזינים, המון שנים,‬
‫הוא נחשב לגבר הכי מושך, הכי חתיך בעולם.‬
‫תראו אותו.‬
‫איזה פרצוף סימטרי.‬
‫תווי פנים כמו של אפולו.‬
‫גוף מסותת כמו של האלים באולימפוס.‬
‫נקבוביות נוטפות תסמונת סטנדל.‬
‫אפילו החולצה שלו מגוהצת, הבנזונה.‬
‫ויום אחד התחשק לי להגיד שהוא לא כזה חתיך.‬
‫״הוא לא כזה חתיך!״‬
‫והתחלתי להשוות את עצמי אליו.‬
‫ואז התחלתי לשנוא אותו.‬
‫איך אומר הפתגם?‬ ‫״השוואות מובילות לשנאה״.‬
‫וככה הכול התחיל.‬
‫תצחקו כמה שבא לכם. זה מאחוריי.‬
‫שנים של טיפול.‬
‫אני יודע שעל פניו זה מפתיע:‬
‫״שניהם בני אנוש,‬ ‫איך ייתכן שהם שונים כל כך?״‬
‫״הם מורכבים מאותם החלקים!״‬ ‫אולי צריך לרדת לפרטים.‬
‫אל תדאגו, אנתח לכם את זה.‬
‫אתם תראו מה ההבדל.‬ ‫יש לי קטע… יש לי הרבה קטעים.‬
‫אבל אנחנו נהיה פה ארבע שעות.‬
‫לדוגמה, העיניים שלי. העין שלי.‬
‫אני מקווה שיעשו לזה כתוביות.‬
‫העיניים שלי.‬
‫הקטע עם העיניים שלי…‬ ‫העיניים שלי קטנות מאוד.‬
‫קטנות וקרובות זו לזו. נכון?‬
‫קטנות וקרובות.‬
‫הן כל כך קרובות,‬
‫שאם הן היו קצת יותר קרובות, הייתם אומרים:‬
‫״הוא לא בסדר.״‬
‫אני לא יכול לראות סרטים בתלת־ממד‬
‫בגלל שהמשקפיים רחבים מדי.‬ ‫הם לא יושבים על העיניים שלי.‬
‫אני לא רואה את העומק.‬ ‫לא שווה לי לקנות כרטיס.‬
‫אני לא יכול להשמין, גברת.‬
‫אם אני משמין, הפרצוף שלי משמין,‬ ‫אבל העיניים נשארות קרובות.‬
‫הפרצוף הולך ומתרחק ממני.‬
‫הפרצוף שלי נראה כמו שני חורים‬ ‫בכפתור של ליצן.‬
‫והאף שלי?‬
‫מה לגבי האף שלי?‬
‫אנשים לא שמים לב, כי במדינה הזאת,‬ ‫יש אנשים עם אפים בולטים.‬
‫אבל תיזהרו מהאף שלי.‬
‫תיזהרו, כי מרפק של ילד דבוק לי לפרצוף.‬
‫תיזהרו מהאף שלי.‬
‫אני מוביל מלאי של אופטיקאי בשלוש נגלות.‬
‫בחיים לא נפלו לי המשקפיים.‬
‫וחטפתי אגרופים. מילדות.‬ ‫ותמיד מאותו הצד. לכן הוא עקום.‬
‫אני זוכר שכשהייתי קטן,‬
‫כאן במאלגה, הייתי חבר במועדון שחייה,‬
‫ובקיץ, היינו שוחים בים, בחוף מיסריקורדיה.‬
‫וכמובן, הצטיינתי בשחיית גב.‬
‫אבל עברתי לחתירה,‬ ‫כי כששחיתי גב, החברים שלי משני הצדדים…‬
‫״די כבר, תפסיקו!״‬
‫״בואו נשחה עד המצוף ובחזרה.״‬
‫אף פעם לא שחיתי.‬
‫בגלל האף העקום, הייתי שוחה במעגלים,‬ ‫כמו גידם שחותר בסירה.‬
‫וגם יש לו שפיץ.‬
‫אם תסתכלו מקרוב, יש שפיץ.‬
‫״אז מה? זה שום דבר.״‬ ‫זה לא שום דבר. זה לא.‬
‫״אבל גבר…״‬
‫כבר היו מקרים ש…‬
‫ליקקתי למישהי ונהיה לה ניתוח קיסרי.‬ ‫היא התקשרה למוקד חירום…‬
‫ולא בחרתי בתמונה הכי גרועה שלי.‬ ‫זאת תמונת סטודיו.‬
‫התמונה הזאת ייצגה אותי הרבה שנים.‬
‫חודשיים־שלושה אחרי שהתמונה הזאת‬ ‫הופצה באינטרנט,‬
‫שמתי לב למשהו. ״רגע…״‬
‫״חסרה לי אוזן!״‬
‫״איך זה ייתכן, אם אני עם הפנים לצלם?״‬
‫כאילו הסתכלתי הצדה, וצעקו לי ״דני״,‬
‫הסתובבתי והצטלמתי,‬ ‫אבל שאר הגוף שלי לא הגיע!‬
‫אני נכד של פיקאסו?‬
‫טוב, אז הוא יותר חתיך ממני. מה לעשות?‬
‫יו ג׳קמן אחת,‬
‫דני רובירה אפס.‬
‫אבל זה עוד לא הסוף.‬
‫לא. פה התחיל הקרב.‬
‫פה התחיל קרב עקוב מדם.‬
‫כל יום חיפשתי תחום שבו אוכל לנצח אותו,‬
‫במשך שנים… הוא לא ידע שזה קורה, כן?‬
‫זה ביני לביני.‬
‫הייתי חייב לנצח אותו במשהו.‬ ‫אני סופר־תחרותי. אמרתי…‬
‫בעניין הכלבים! לא?‬
‫אני כאן בספרד, עוזר לכלבים,‬
‫שיאמצו אותם, שלא ינטשו אותם,‬ ‫שלא יתעללו בהם,‬
‫לתקן את החוקים…‬
‫״אין מצב שגם הוא…״‬
‫תראו.‬
‫בתור התחלה, זאת תמונת פפראצי.‬
‫אין אף תמונת פפראצי מכוערת שלו.‬
‫ותראו איך הוא יוצא. כולו מתוקתק.‬
‫בחתונה של אחותי לא נראיתי ככה.‬
‫ותראו את הכלבים שלו.‬
‫יש להם סוודר, למקרה שיהיה גשום או קר.‬
‫ערדליים. תראו.‬
‫תראו את זה, הלבן.‬
‫הוא רופא מנתח.‬
‫לפני רגע הוציא כיס מרה.‬
‫או סירס חבר.‬
‫ותראו אותו.‬
‫אין לי אף תמונת פפראצי טובה, דרך אגב.‬
‫תראו איך יצאתי.‬
‫מהמותניים ומעלה, חורפי.‬ ‫מהמותניים ומטה, קיצי.‬
‫צילמו אותי עם שקית חרא ביד.‬
‫זאת שקית חרא. מלאה בחרא.‬
‫שני מטר מהפח.‬
‫בא לי להגיד לפפראצי,‬ ‫״היה הורג אותך לחכות רגע?״‬
‫כשזה לא זוהר, זה לא זוהר.‬
‫אלה שני הכלבים שלי.‬
‫השלישי עוד לא היה אז.‬
‫הקטן החום זה בויו, זה שמלקק לעצמו.‬
‫והקופיפה השחורה זאת קרפאפה.‬
‫היא עם הפנים למצלמה, נראה לי.‬
‫או זה, או שהיא הולכת אחורה.‬
‫ברקע היה מישהו מהמאה ה־16,‬ ‫אבל לא ברגע שזה צולם.‬
‫יו ג׳קמן שתיים,‬
‫דני רובירה אפס.‬
‫״במשהו, גבר… במשהו אני חייב לנצח אותו.״‬
‫וחשבתי, ״טוב, פה הפער בינינו קטן״.‬
‫טוב. אני בן 40. גיל טוב.‬
‫אני יחסית רזה, עושה ספורט…‬
‫טוב, אני פחות או יותר…‬
‫אני בכושר, לא?‬
‫והוא… תמיד היה די שרירי, אבל תשמעו…‬
‫הוא עוד מעט בן 60, לא?‬
‫כמו אנטוניו בנדרס המניאק.‬
‫אמרתי, ״טוב…‬
‫פה אנחנו בסוג של תיקו, לא?‬
‫הוא יורד קצת, ואני עולה קצת… לא?‬
‫ותלוי בזווית… לא?״‬
‫זאת תמונה מלפני שלוש שנים.‬
‫כן, גברת. אני חושב כמוך.‬
‫גם אני הייתי מזדיין איתו.‬
‫האנשים האלה יפים מכל הכיוונים.‬
‫הכול בו יפה. השיער…‬
‫יש אנשים שהשיער שלהם…‬ ‫מה שהוא לא יעשה, זה יפה.‬
‫בום! חטף מכות? השיער שלו נראה טוב.‬
‫הוצאת לו את הראש מהתנור?‬ ‫השיער שלו נראה טוב.‬
‫הוא ממצמץ בגלל השמש, אבל הוא נראה טוב.‬
‫כמה שהוא חתיך!‬
‫וזה?‬
‫קוביות בבטן…‬
‫ואז הדבר הזה.‬
‫גם אני ממצמץ בגלל השמש, כן?‬
‫אבל כנראה מדובר בשעה אחרת ביום.‬
‫גם אני יצאתי מהמים בשיער רטוב,‬ ‫אבל אני נראה כמו…‬
‫רומאי מונגולואיד.‬
‫אין לי שיניים גדולות, אבל פה אני בונה.‬
‫״שלום לכם, אני בונה.״‬
‫תתקעו לי מטקה בתחת ואני בונה.‬
‫הכתפיים שרופות.‬
‫בא לי להגיד לצלם, ״תעשה לי קצת פוטושופ.‬ ‫שרוף את כולי, או תשאיר את כולי לבן.‬
‫אני נראה כמו גלידת תות־וניל.״‬
‫כפוף כמו הגיבן מנוטרדם כשהוא בורח מהשריפה.‬
‫״אני רץ לטבול את הביצים במים!״‬
‫בגד ים שקניתי בסופר ב־8 אירו,‬ ‫עם גומי בלוי.‬
‫ואיך נעלמה לי כתף?‬
‫יו ג׳קמן שלוש,‬
‫דני רובירה אפס.‬
‫״המשחק עוד לא נגמר, גבר.‬
‫כבר היו קאמבקים גדולים מאלה, לא?‬
‫אבל כעבור כמה חודשים,‬
‫הגעתי לזה:‬
‫יו ג׳קמן הנחה את טקס האוסקר בשנת 2009.‬
‫צפיתי בו.‬
‫הטקס הכי טוב…‬
‫טקס האוסקר הכי טוב.‬ ‫לא היה עוד מנחה כמוהו.‬
‫טוב, מה שהטיפוס הזה עשה…‬
‫איך הוא הנחה! איזו קלאסה!‬
‫איזו קומדיה משובחת!‬
‫איך שהוא רקד! מטר תשעים גובה…‬
‫איך שהוא שר! איך שהוא ריגש!‬
‫כשנגמר הטקס… זה היה מושלם.‬
‫כל העולם לרגליו, משתחווה.‬
‫אף ביקורת שלילית.‬
‫מושלם.‬
‫הנחיתי את טקס פרסי הגויה‬ ‫שלוש שנים ברציפות.‬
‫פעם ראשונה, שנייה, ואז שלישית,‬ ‫כדי שיהיו ברצף.‬
‫ולא חטפתי כאלה ביקורות…‬
‫בחיים שלי.‬
‫למחרת, באימא שלי…‬
‫באתי הנה, למאלגה, להיות עם ההורים שלי.‬
‫בטלוויזיה, ברדיו, במגזינים,‬
‫המבקרים, ברשתות החברתיות,‬ ‫בתרמומיקס, בטלטקסט…‬
‫קמתי בבוקר…‬ ‫״מה הרעש, אימא? יורד ברד?״‬
‫״לא, דני. זאת הביקורת‬ ‫שמוטחת בבית. לך לישון.״‬
‫נו באמת!‬
‫שלוש ומשהו שעות כל טקס.‬ ‫שלושה טקסים זה עשר שעות וקצת.‬
‫משהו? ביקורת אחת טובה?‬
‫אפילו האלגוריתמים‬
‫נגדי.‬
‫כשמקלידים ״דני רובירה גויה״ בגוגל,‬
‫ומקליקים על ״תמונות״,‬
‫התמונה הראשונה שעולה היא זאת.‬
‫יו ג׳קמן ארבע,‬
‫דני רובירה אפס.‬
‫וכשאתה בפיגור 4:0…‬
‫זה כבר כמעט ברור:‬
‫החמישי בדרך.‬
‫החמישי מכאיב הכי הרבה,‬ ‫כי הוא הגול האחרון. זה החמישי.‬
‫וזה…‬
‫זה הכי מכאיב לי.‬
‫יו ג׳קמן הוא…‬
‫וולברין.‬
‫דמות הקומיקס הכי טובה בהיסטוריה.‬
‫המניאק המוטנט הבנזונה.‬
‫וולברין!‬
‫הטפרים.‬
‫הפרומונים.‬
‫הזאב.‬
‫איזה חיה רעה!‬
‫כמה חבל.‬
‫אין שאלות נוספות, כבודו.‬
‫טוב, בעצם יש.‬
‫יש עוד שאלה אחת. שאלה אחרונה.‬
‫אני שואל. סבבה?‬
‫אפשר לענות. שאלה פשוטה.‬
‫אודה לכם אם תענו.‬
‫צחקתם?‬
‫כן!‬
‫אז זהו.‬
‫תודה רבה.‬
‫שיהיה ברור,‬ ‫מחיאות הכפיים האלה הן דו־כיווניות.‬
‫מחיאות הכפיים הן גם בשבילכם. כי היום…‬
‫השגנו ביחד את המטרה שלשמה התכנסנו.‬
‫אתם באתם הנה כדי לצחוק,‬ ‫ואני באתי הנה כדי להצחיק אתכם.‬
‫והשגנו את המטרה. כולנו ניצחנו,‬
‫וגם הצחוק ניצח.‬
‫וממש לא משנה, תאמינו לי. ממש לא משנה‬
‫למה צחקתם.‬
‫לא משנה אם הדברים שאמרתי פה‬ ‫היו שקר או אמת.‬
‫לא משנה‬
‫לא משנה אם צדקתי או טעיתי בדברים שאמרתי.‬
‫לא משנה בכלל אם את מסכימים או לא מסכימים.‬
‫אתם צחקתם, והצחוק הוא קסם.‬ ‫הוא מעל לכל דבר.‬
‫נכון?‬
‫באמת חשבתם‬
‫שיש לי יכולת כזאת לשנוא,‬
‫כמו זאת שהגנתי עליה לכל אורך המופע?‬
‫תודה שאתם רואים אותי ככה,‬
‫אבל אני חייב להודות שהייתי כזה.‬
‫שנאתי המון.‬
‫אפילו לא מזמן.‬
‫אבל הגעתי למסקנה,‬
‫לא מזמן:‬
‫השנאה לא עוזרת בכלום.‬
‫לשנוא זה בזבוז זמן.‬
‫זה בזבוז אנרגיה.‬
‫כששונאים חוטפים אולקוס,‬
‫לחץ, אפילו מחלות.‬
‫באמת האמנתם שכל האנשים‬ ‫שנקבתי בשמות שלהם הערב…‬
‫חשבתם שאני שונא‬
‫את סרחיו דאלמה? או את רפאל נדאל?‬
‫או את יו ג׳קמן, או אנטוניו בנדרס,‬ ‫ברונקאנו, קלרה לאגו,‬
‫או ויסנטה דל בוסקה? באמת האמנתם?‬
‫צריך עוד מאה אולמות כמו זה‬
‫כדי להכיל את כל ההערצה שיש לי אליהם.‬
‫אפילו אגלה לכם סוד:‬
‫כשהתחלתי לכתוב את המופע הזה,‬ ‫עוד לפני שידעתי איך הוא יצֵא,‬
‫משום מה החלטתי לקחת עט ומחברת,‬
‫ולרשום את השמות של כל האנשים שאני מעריץ.‬
‫מכל התחומים.‬
‫שחקנים, שחקניות, זמרים, מדענים, משוררים…‬
‫אפילו אנשים לא מוכרים, מהשכונה שלי.‬
‫רשימה שכמעט אין לה סוף.‬
‫לא היה מקום לכולם. אבל כשסיימתי את הרשימה,‬ ‫אתם יודעים איך קראתי לה?‬
‫״רשימת כוכבי השביט של האלי״.‬
‫״ואיזה מזל״, חשבתי לעצמי,‬
‫שאנחנו יכולים לחיות‬
‫מוקפים בכל כוכבי השביט האלה.״‬
‫כי בסופו של דבר,‬ ‫הנוכחות שלהם משפרת את חיינו.‬
‫הם משמחים אותנו,‬ ‫נותנים לנו השראה, מבדרים אותנו,‬
‫עוזרים לנו להשתפר.‬
‫לכן מצער אותי מאוד‬
‫כשאני רואה אנשים מרימים אבנים‬
‫ומשליכים אותן על כוכבי שביט.‬
‫בהתחלה זה נראה לי מגוחך.‬ ‫״זה כוכב שביט. אתה לא תפגע בו.״ אבל…‬
‫לפעמים זה קורה.‬
‫לפעמים זה קורה, ואולי, יום אחד,‬
‫תפגע בכוכב שביט, ואז תהיה המטומטם הראשון‬ ‫שהפיל כוכב שביט לרצפה.‬
‫ולא צריך לנסות להיות כמוהם,‬
‫בגלל שהם חד־פעמיים.‬
‫זה רק יתסכל אותנו. זה בלתי אפשרי.‬
‫הלוואי שבאחד הימים‬
‫נזכה להיות מי שאנחנו.‬
‫זה יהיה ניצחון אמיתי.‬
‫ועד אז, אם נצליח או לא, אנחנו נירגע.‬
‫נירגע.‬
‫נפסיק להתחרות אחד בשני.‬
‫תתחרו בעצמכם,‬ ‫כדי להשתפר טיפה לעומת אתמול.‬
‫ואם יש לכם יום רע, אין דבר. תרשו לעצמכם.‬
‫ואם, במקרה,‬ ‫אתם הטובים ביותר בתחום מסוים…‬
‫שאפו. אני מסיר את הכובע.‬
‫אבל אם אתם במקום 1,534 בתחום הזה,‬ ‫עדיין שאפו,‬
‫כי ככה יהיו לכם חיים רגועים הרבה יותר.‬
‫כמה קנאה וכמה שנאה.‬
‫הקנאה היא סוג של הערצה מעוותת.‬
‫קחו את הקנאה שלכם, את השנאה, את הפחד,‬
‫קחו את כל החרא שלכם ושימו אותו פה,‬ ‫ותתעלו אותו,‬
‫ותעשו ממנו משהו ראוי.‬
‫כי שנאה זה לפחדנים, חבר׳ה.‬ ‫אתם יודעים מה עושים אמיצים?‬
‫אומרים ״אני אוהב אותך״. זה אומץ.‬
‫אז קומו, לכו הביתה,‬ ‫תתפסו בצווארון את אימא, או את אבא,‬
‫ותגידו שאתם אוהבים אותם.‬ ‫תגידו את זה לאחים שלכם, לחברים שלכם,‬
‫לכלבים, לשותפים לדירה.‬
‫תגידו ״אני אוהב אותך״,‬ ‫כי זה הדבר הכי אמיץ שאפשר להגיד.‬
‫אני רוצה בחיים שלי‬ ‫אנשים שאומרים ״אני אוהב אותך״.‬
‫לכן אני רוצה להקדיש את המופע הזה‬ ‫לאדם החשוב ביותר בחיים שלי:‬
‫איפה שלא תהיה, אתה ההשראה שלי. זה בשבילך.‬
‫אוהב אותך, מסי!‬
‫תודה רבה, מאלגה!‬
‫תודה רבה.‬
‫רק…‬
‫תודה מקרב לב. אבל…‬
‫רק עוד דבר אחד.‬
‫לפני שנלך, אני רוצה להודות לכם,‬
‫לכל מי שהחליט והתאמץ להגיע היום לאולם.‬
‫אני תמיד אומר לכם את זה,‬ ‫אבל בתקופה הנוכחית הרבה יותר,‬
‫כי בסופו של דבר התברר‬
‫שאולמות התיאטרון והקולנוע,‬
‫המקומות שבהם נהנים מתרבות,‬ ‫הם המקומות הכי בטוחים בעולם כרגע.‬
‫אז תודה רבה לכם על האומץ ועל המאמץ.‬
‫ואני תמיד אוהב, כשאנשים באים להופעה שלי,‬
‫אני תמיד אוהב לתת להם‬ ‫עוד משהו אחרון חביב, כדי…‬
‫כדי שתכירו אותי טוב יותר.‬ ‫יש לי מתנהבשבילכם.‬
‫הלוואי שהיא תעזור לכם בחיים.‬
‫אולי, כאן במאלגה,‬
‫אנשים יודעים את זה קצת יותר.‬
‫אאסוף את האבזרים שלי בינתיים.‬
‫כי תכף ייגמר הזמן.‬
‫התחלתי בתור מספר סיפורים.‬
‫התחלתי כמספר סיפורים בבית תה, קרוב לכאן.‬
‫בכיכר לוס מרטירס, בבית התה ״אל ארן״.‬
‫הרבה שנים הייתי מספר סיפורים‬ ‫לפני שנהייתי קומיקאי.‬
‫ידעתי לספר… לא יודע…‬
‫חמש־מאות סיפורים שונים בשלב מסוים,‬ ‫וכולם היו מיוחדים מאוד.‬
‫אבל אני זוכר שפעם, בא לי סיפור,‬
‫קצרצר, קטנטן,‬
‫שמאוד נגע ללבי.‬
‫ושמרתי אותו לעצמי,‬
‫והוא ליווה אותי לכל מקום.‬
‫בתור בחור צעיר, כמו שאומרים פה במאלגה,‬ ‫שמרתי אותו קרוב לחזה.‬
‫לא סיפרתי אותו הרבה.‬
‫סיפרתי אותו במצבים מיוחדים מאוד,‬ ‫לאנשים מיוחדים מאוד.‬
‫אבל הבנאדם גדל, וככל שהוא גדל, הוא לומד.‬
‫אלה דברים שהולכים יד ביד.‬
‫ונודע לי משהו, בגלל שקראתי…‬
‫קראתי משהו שמישהו אמר…‬
‫״מישהו״… גנדי.‬
‫והמשפט אומר,‬
‫״את מה שלא נותנים, מאבדים״.‬
‫אז אני רוצה לתת לכם את הסיפור הקטן הזה,‬
‫ולא רק לתת,‬ ‫אלא לבקש שתספרו אותו איפה שלא תהיו.‬
‫אוסיף גם שזה סיפור מלפני תקופת הקורונה.‬
‫אולי זה לא הרגע הנכון לסיפור הזה,‬ ‫אבל תדמיינו…‬
‫שהסיפור הזה יסופר גם בעוד שנים,‬
‫אז קחו אותו במתנה, ותיהנו.‬
‫והסיפור הזה הולך ככה:‬
‫״בכפר קטן אחד,‬
‫כל התושבים‬
‫קמו בבוקר עם סוכר על השפתיים.‬
‫אבל בבוקר ההוא,‬
‫הבחינו בזה רק‬
‫אלה שרצו להתנשק.״‬
‫ובכן, חברים וחברות, צאו לרחוב,‬
‫וחפשו את הסוכר ואת המתיקות בכל פינה.‬
‫ואל תהיו מרירים,‬
‫כי החיים יפים.‬
‫תרגום כתוביות: יניב אידלשטיין ‬