Downloaded from YTS.MX
NETFLIXOV HUMORISTIČNI SPECIJAL
Official YIFY movies site: YTS.MX
-Jutro, Daniele! -Jutro, Manolo!
-Tvoja kava. -I tost.
Evo kave!
-Hvala. -I tvoj tost s maslinovim uljem.
Dobar tek!
Hvala, stari.
MRŽNJA
Sranje.
-Platim drugi put. Kasnim! -Bez brige.
Hajde, Bruno!
Sranje.
DANI ROVIRA: MRŽNJA
Dobro, vidimo se poslije. Bok!
Što?
Aha, bez maske.
Dobro, idemo!
Ne možete ni zamisliti
koliko sam uzbuđen što sam danas ovdje u Málagi
nakon što sam preživio i navršio četrdesetu. O, da!
Kako sam se naježio!
Kad prođeš kemoterapiju, moraš pokazivati sve dlake koje imaš.
Pogledajte vi to!
Ludo, ha? Zamalo sam…
Bilo je blizu.
Već sam mislio…
Cijelu sam godinu pregovarao sa Sv. Petrom.
Kaže on: „Dođi gore.“ Rekoh: „Radije ti siđi, kompa.“
Kaže on: „Dođi!“ Kažem ja: „Ti dođi!“ A on: „Ne zezaj me, do grla sam u poslu!“
Kažem ja: „Ne bih baš…“
„Ako ne dođeš, ispast će ti kosa.“
Rekoh: „Dogovoreno!“
Bio sam previše lijen da umrem.
Hvala vam svima što ste došli.
S razlogom smo danas ovdje u ovom kazalištu, zar ne?
Došli ste se nasmijati, zar ne?
A budući da sam komičar,
ja sam vas došao nasmijati, zar ne?
To je naš dogovor. Je li tako?
Kao što vidite, danas je posebno jer su ovdje i kamere.
Ovo se snima.
Prikazivat će se na Netflixu
u više od 1700 zemalja.
A koliko ih ima? Uglavnom, u hrpi zemalja!
U hrpi zemalja.
Ali čujte, ovako…
U proteklih nekoliko godina
ljudima nije lako, a naročito komičarima,
jer svi se stalno vrijeđaju zbog svačega.
Zbog svake sitnice.
A ovo će gledati ljudi iz cijelog svijeta
pa je ovo za one koje će možda uvrijediti nešto što ću danas ovdje reći. U redu?
Dakle, onima koji će se možda uvrijediti htio sam reći sljedeće…
Proživjeli smo globalnu pandemiju. Zapravo, ona i dalje traje.
U Španjolskoj je proglašeno izvanredno stanje.
Uvedena je opća karantena.
Dva dana poslije dijagnosticiran mi je rak.
Osam ciklusa kemoterapije.
Jedan svakih 15 dana.
Šest bi mi sati ubrazgivali sranja u tijelo. Litru i pol otrova.
Osjećao sam se kao da me udario auto.
Ne kamion, to bi me ubilo.
Ispala mi je kosa.
Smršavio sam, povraćao…
Osamnaest ciklusa radioterapije.
Prsa i grlo mirisali su mi kao pržena piletina.
A vegan sam.
Nakon toga sam otišao u Grčku snimati film o izbjeglicama, uraganima,
požarima, nesrećama na moru… Dobio sam tešku upalu uha.
Vratio sam se u Madrid
za svoj rođendan i završio u karanteni u planinama.
Rođendan sam proveo sam.
A vi mi želite reći
da vas je uvrijedila neka šala? Reći ću vam nešto.
Možete mi polizati jaja, i sprijeda i straga.
Uglavnom…
Vruće je ovdje.
Dakle,
počnimo. Zapravo, neki su možda već sad uvrijeđeni.
Mnogi će se razočarati.
Reći će: „Zaboga, Dani!
Nisi li postao vegan?
Što je onda ovo?
Što je ovo?“
To je skaj.
Ubijene su neke biljke da se proizvede. Izjednačavam rezultat.
Da, postao sam vegan. Eto! Vegan sam.
Mnogi će reći: „Isuse, Dani, pa zašto bi htio tako patiti?“
O ukusima se ne raspravlja.
Neki i dalje navijaju za NK Málagu.
Svatko bira svoju patnju!
Da, postao sam vegan. Ludo je kad postaneš vegan.
Mnogi su odjednom zabrinuti za tvoje zdravlje.
Naravno, svi redom školovani nutricionisti, stručnjaci!
Oni se najviše brinu.
Neki me dan jedan debeljuco pitao:
„Dani, a što ćeš s proteinima?”
„Isto što i ti kad zaboraviš defibrilator.
Pokušat ću preživjeti.“
Dao sam mu pusu i rekao: „Vidimo se sutra, tata.“
Za početak želim govoriti o konceptu koji je mnogima nepoznat.
O našem izvornom smijehu.
Tvoj je izvorni smijeh onaj s kojim se rodiš.
Svi ga imamo.
Možda ga tijekom života odlučiš promijeniti
jer ti se sviđa prijateljičin smijeh i želiš ga kopirati
ili jer tvoj smijeh
nije baš privlačan i sramiš ga se.
Recimo, na primjer,
da si veleposlanik, diplomat ili nešto takvo.
Imaš važne sastanke. Ako je ovo tvoj izvorni smijeh,
potpuno te shvaćam
ako ga želiš promijeniti. Pa ipak,
volim ljude koji zadrže svoj izvorni smijeh.
Prije nekoliko sam godina bio na zabavi.
Rekao sam nešto što je nekom tipu bilo vrlo smiješno.
Imao je spektakularan izvorni smijeh.
Ne znam što sam mu rekao, ali zvučao je ovako…
Pomislih: „Kakav divan smijeh!“
Cijelu sam mu večer pričao viceve,
prdio, padao na pod i radio sve što sam mogao
da se nastavi smijati. Imao je predivan, spontan smijeh.
Ovako bi izgledao.
Stisnuo bi šake.
Kao kad hodaš i pokušavaju ti prodati cvijeće,
a ti samo prođeš i kažeš: „Ne!“
Smijeh mu je dopirao iz duboka, iz nekog iskonskog izvora.
Kao da se tvoji domorodački preci smiju kroz tebe.
I zabacio bi glavu kao da nema kičmu.
Poput onih PEZ figurica. Sjećate ih se?
Kladim se da bih mu mogao uzeti slatkiš iz grla.
Kakav krasan smijeh.
Izvorni smjehovi nisu jedinstveni.
Ljudi u drugim krajevima svijeta smiju se kao ti. Zbilja, ima toga!
Znate tko se tako smije?
Messi.
Znate tko je Messi?
Ne znam mnogo o nogometu. Sve mi se manje sviđa.
Ali svi se slažemo da je Messi najbolji nogometaš na svijetu.
U čitavoj povijesti nogometa. Tip je nevjerojatan!
Uživo sam ga vidio kako igra nogomet,
u Barceloni. Otišao sam na Camp Nou.
Može se reći i Camp Nou i Nou Camp.
Pa ja ne znam…
Ali ne može se reći Camp Camp ili Nou Nou.
Vidio sam ga uživo i tip je nevjerojatan.
Ne možeš pojmiti kako igra.
On je poput crtića. Nevjerojatno!
Ali s druge strane, ne mislite li da je Messi izvan nogometa malo…
Da je olovka, oštrio bih ga pola sata.
Kako bi rekao kolega komičar Tomás García: „Nisu mu sve na broju.“
Zapravo, mislim da se čak i u kontekstu nogometa ponekad muči.
Na primjer,
prvenstva poput Španjolskog kupa
i Lige prvaka eliminacijska su.
Pobijediš i prođeš dalje u sljedeće kolo.
Objašnjavam vam jer se Málaga nikad ne kvalificira.
Uglavnom, mnogo se puta susreo s tim.
Znate kako to ide, zar ne? Igraju se dvije utakmice
i momčad koja zabije najviše golova prođe u sljedeće kolo.
Ako je izjednačeno,
prolazi momčad koja je zabila najviše golova u gostima.
Jer u teoriji je to teže, zar ne?
Messi se s tim susreo već mnogo puta.
Pretvarajmo se, može? Dočarat ću scenu.
Polufinale Španjolskog kupa.
Barca protiv Málage.
Pretvaramo se!
Prva se utakmica igra
na stadionu La Rosaleda, u redu?
Može se reći i Rosaleda i Ledarosa.
Na La Rosaledi
odigraju 3:3.
Tri naspram tri, ovdje u Málagi.
Na Camp Nouu, ili Nou Campu,
opet je izjednačeno, 1:1.
Sudac zazviždi.
Kad god se to dogodi tijekom Barcine utakmice, jedna kamera
nađe Messija, gdje god bio.
Obično je na sredini terena. U tom trenu jadničak izgleda ovako…
Kao da ga je leteći tanjur spustio ovdje i ništa mu nije jasno.
Ja gledam tekmu kod kuće i bude mi ga žao!
Kažem: „Molim vas, može li mu netko objasniti što se zbiva?“
A sad mu je još teže, bez najboljeg prijatelja,
koji igra u Japanu.
Znate da mu je Iniesta bio baš baš najbolji prijatelj?
Da mu pogledate kontakte, pisalo bi: „AAAndresito. Bestač.“
Pogledajte snimke starih utakmica.
Prvi koji ode do Messija
i pretvara se da ga grli upravo je Iniesta.
Ali zapravo mu šapne: „Prošli smo dalje, Messi.“
A ovaj onda…
Mislim da je baš drag.
Messi je baš drag.
Messi je tip osobe koja pod pritiskom,
na primjer u finalu Lige prvaka,
kad cijeli svijet gleda i čeka da Messi zabije,
u 80. minuti, kad je izjednačeno 1:1,
Messi je tip osobe koja u takvoj situaciji kaže ovo…
Netko se ozlijedi. I dok mu pomažu, Messi ode do klupe
i kaže nešto ovakvo…
„Kako je ova voda dobra!“
A onda ode i zabije škaricama s centra. To je Messi ukratko.
Boji se markera za trening. To sam nedavno saznao.
Ima fobiju od markera.
Prije nekoliko godina slika na internetu
privukla je pozornost javnosti…
Uglavnom, pojavila se ova fotografija.
Ljudi su govorili: „Pa on ne zna obući marker!“
Ma dajte, pa očito se samo zeza.
Kao kad promašiš pa učiniš ovako…
Pa nije da pokušava progurati lice kroz to.
Zna on da tu nema… Zar ne?
Ali znate kakvi su ljudi. Messi ovo, Messi ono…
Uglavnom, to se dogodilo.
Nakon nekoliko tjedana…
pojavila se još jedna fotografija. Ova.
Piše UNICEF, kao da je…
Morate vidjeti
memove koji su nastali od ove fotke.
Nisam ih donio jer nisu moji, ali svi su nevjerojatni.
Najdraži mi je onaj u kojem sjedi u košari na Elliotovu biciklu
na putu prema Mjesecu.
Pa što? Oblači marker! Fotka je loša, to je sve. Ljudi su baš zlobni.
Uglavnom…
Nakon nekoliko tjedana…
objavljeno je ovo.
Sad ga više ne mogu braniti.
Zbog ovoga mu želim nazvati mamu i pitati je:
„Kroz koju je rupu pokušavao izaći tijekom poroda?“
Uglavnom…
Na stranu pošalice o Messiju.
Lionel Messi, kao ličnost, fascinira me.
Fascinantno je kako osoba istovremeno može biti i tako moćna
i tako ranjiva.
Cijeli svijet kaže da je Messi bog,
ali ako Argentina slučajno ispadne iz Svjetskog prvenstva,
ljudi ga žele ubiti.
Doslovno ga žele ubiti!
Ja kažem: „Pa dajte, samo radi svoj posao!“
Daje sve od sebe, kao i svi mi.
Ali budući da je javna osoba…
I ovo se odnosi na bilo kojeg nogometaša,
na bilo kojeg sportaša, umjetnika,
glumca, glazbenika, novinara, pa čak i komičara.
Kao javne osobe, stalno smo izloženi.
Ovisno o tome pogriješimo li ili ne,
mogla bi nas linčovati bijesna rulja,
pobješnjela gomila.
To je baš…
Dosta gadno, zar ne?
Dosta mi je priče o njima.
Odmaknimo se malo i razmislimo o društvu u cjelini,
o tome odakle dolazi ta mržnja.
Zar je ne osjećate?
Ne čini li vam se da je naše društvo prepuno mržnje?
I to je počelo daleko prije pandemije.
Ovaj nastup radim već nekoliko godina.
Nije li vam se i prije koronavirusa činilo
da su ljudi ljuti?
Ljudi su bijesni!
Stalno su na rubu. Kad netko pogriješi, ne pomognemo mu.
Samo upremo prstom da ne ispadnemo mi krivi.
Ova jebena kultura optuživanja!
Zar ne osjećate to? Shvaćam da tu ima mnogo faktora.
Mnogo je razloga iz kojih je društvo prepuno mržnje.
Znam da ljudi nemaju posla,
ili da imaju usrane poslove ili ne mogu plaćati račune.
Ima smisla da si ogorčen jer moraš stegnuti remen.
To bi mogao biti sasvim opravdan razlog.
Znam da živimo u društvu
u kojem nas stalno naguravaju lakoumni političari.
Kao da vladaju školskim dvorištem.
Shvaćam da nas to ljuti.
Shvaćam da smo okruženi bombastičnim vijestima
koje u nama stalno pobuđuju gnjev.
Jasno mi je to. Društvene mreže te zbilja mogu raspizditi.
Ne znam za vas, ali mene Instagram…
Imam Instagram i izgleda mi
kao da su svi na njemu daleko sretniji od mene.
Pogledam susjedov profil
i kažem: „To je moj susjed? Ali on je luzer!“
Ali vidim ga na Instagramu i želim biti on!
To se događa.
I sigurno mnogi od vas misle da sam zaboravio na neke faktore,
ali želim spomenuti još jedan.
Mislim da taj faktor nitko ne primjećuje jer smo…
To je stres.
Stres!
Ljudi zaborave na njega jer je nevidljiv.
Kao Wi-Fi, ne vidiš ga!
Ali koštat će te.
Razmislite malo.
Stres.
Stres!
Kako dočaramo zvuk udarca?
S „tres“!
„Je li zbilja to upravo rekao?“
„Koja grozna fora!“
Govorit ću o svom odnosu sa stresom sve do danas, do svoje 40. godine.
Napustio sam Málagu sa 17, 18 godina.
Tad nisi pod stresom jer te boli kurac.
Nisam ni znao za tu riječ.
Moj život u Málagi nije bio stresan.
Sa 17, 18 godina preselio sam se u Granadu.
To je andaluzijski grad. Još je manji. Sve vam je jasno.
Boemski grad!
Pun kulture, umjetnosti, glazbe, muza…
Sve ti je praktički na pola sata hoda.
Sve je tako blizu.
Pa tako nema stresa ni u Granadi.
Ali…
prije 13 ili 14 godina preselio sam se u Madrid.
Htio sam se ozbiljno ovime baviti, a ondje se moraš probiti.
Na odlasku sam si rekao da neću izgubiti svoj andaluzijski identitet,
svoju spontanost, svoju opuštenost, znate.
I tako sam u Madrid došao sav miran.
Unajmio sam stan, uselio se… Donekle.
Nisam se raspakirao. Bacio sam stvari i rekao:
„Vrijeme je za šetnju. Neću biti pod stresom prvi dan.“
Čuo sam za park Retiro pa sam odlučio otići onamo.
Rekoh: „Ne može biti loš kad ima tako lijepo ime.
Ajmo!“ Više ne idem onamo.
Više nikad ne idem.
Mislio sam da možeš prošetati i naći inspiraciju.
Ne, treba ti retrovizor!
Sami bicikli, džogeri, patke… Jebeš to!
Otišao sam. Pa to je ljudska centrifuga!
Ali ispada da nije samo Retiro takav,
nego cijeli Madrid!
Cijeli grad! Svaka četvrt! Usera, Malasaña, Legazpi…
Biraj! Te gomile pješaka…
Jeste li vidjeli kako oni hodaju?
Rekoh: „Tip ide deaktivirati bombu!
A i on, ali u drugom smjeru. Što se tu zbiva?“
Jednom sam odlučio promatrati tipa koji se žurio.
„Baš da vidim kamo ide!“
Zaletio se u zid i zapeo…
Rekoh: „Isuse, pa vi ste svi roboti.“
Je li mi nešto promaklo?
Neka zombi apokalipsa
ili vijest koju nisam čuo?
Kao da su na krovovima snajperisti
i ako netko stane na više od 20 sekundi,
raznijet ću mu mozak. Pa molim vas!
A vožnja u Madridu?
Vožnja u Madridu!
Ne znate kako je to. Autoškolu sam završio u Granadi.
Osam godina nisam koristio četvrtu brzinu.
Majko Božja, kako oni brzo voze!
Nasumično se prestrojavaju!
Valjda moraš platiti 20 eura
svaki put kad upališ žmigavac. Škrti gadovi!
Kad voziš u Madridu,
moraš pogađati što će učiniti tip ispred i iza tebe.
Pa, brate, već mi je dovoljno da moram odlučiti što ću ja!
Ali u Madridu nisu najstrašniji auti koji jure,
nego oni koji stoje!
Oni me užasavaju!
Vozim ja u Madridu. Upali se crveno svjetlo i ja samo mislim:
„Nemoj da budem prvi!“
I prvi sam.
Koji jebeni stres!
Evo mene, dečko se sela koji se ne želi isticati.
Potrgao sam četiri volana od stresa.
I mislim si: „Bit će sve u redu.
Nitko neće vikati na tebe. Hajde.“
Odjednom vidim plavušu iz Briljantina s maramom.
„Hajde, dečki!” I rekoh: „Idemo!”
I odjednom čujem ja trubu iza sebe,
okrenem se, pogledam naprijed, još je crveno.
Tip putuje kroz vrijeme!
Savio je kartezijanske osi, prostor-vrijeme…
Prokleti Marty McFly!
A tek spojevi?
Spojevi?
To nije problem samo u Madridu, nego posvuda.
Što se zbiva sa spojevima? Zašto sve ide tako brzo?
Nisam ja stari čangrizavac. Imam 40 godina.
Ali ne mogu to nikako shvatiti.
Pitao sam prijatelja: „Kako danas izgledaju spojevi?
Ne izađete samo na pivo ili nešto tako?“
Kaže: „Nema šanse.
Sad postoje aplikacije.” Rekoh: „Molim?“
„Da, imaš aplikacije za to.”
„Aplikacije?“ Kaže on: „Da.
Možeš očijukati od kuće.” Rekoh: „Zbilja?“ A on…
„Jučer me spojilo dok sam srao.“ Rekoh: „Molim?“ A on: „Da.“
Događa se.
Ona misli: „Baš se čini drag.“ I spoji ju s frendom dok on…
I pitam ja…
„Koje su to aplikacije?“
Kaže on: „Ima ih hrpa!
Postoje Grindr, Tinder, Winder, Fringer,
Chatsky, Forchis, Bikin, Bondis, Brendis, Truskis, Frosties,
Chisquis, Tejeringuis i Badoo.
Kažem ja…
„Imaš neki papir da zapišem sve to?“
I vidim ljude kako koriste te aplikacije i ništa ne kužim.
To izgleda kao igrica!
Kaže on: „Vidi ovo. Da, ne, da, ne.“
Isprobao sam to. Išao sam se naći s jednom.
Dođem ja i kažem: „Hej, ja sam Dani!“
„Zaboli me. Daj kurac. A sad odjebi doma.“
Znao sam doći doma i neko vrijeme stajati u mraku,
u dnevnoj sobi, i razmišljati…
„Nisam siguran jesam li jebao.“
Nema nikakvog traga.
Sve se odvilo tako brzo.
Danas su spojevi
kao gledanje serija na Netflixu.
Sve je to u redu,
ali tako brzo prođe.
Ovo nam se svima dogodilo, zar ne?
Utorak je navečer, oko devet. Dođeš doma s posla.
Pripremiš si večeru i kažeš: „Pogledat ću jednu epizodu na Netflixu.”
Nije važno koja serija i sezona.
Gdje god da jesi, koju god seriju da gledaš.
Pokreneš epizodu, baciš daljinski nekamo i…
Pokrene se kad pritisneš dugme. Tek onda krene.
„Sjajno…“ I serija je super!
Pa neću valjda sad pljuvati po Netflixu. Super je!
I misliš si: „Ova je glumica nevjerojatna.
Ovo nisam očekivao… Opa!
Jebote, ti specijalni efekti nisu jeftini.“
Epizoda završi i kažeš: „Oprat ću zube i otići u krevet.”
Ustaneš i krajičkom oka vidiš: „Sljedeća epizoda."
I onda krene: „Šest, pet, četiri…“ Tražiš mobitel posvuda.
„Tri, dva, jedan…“ I sad moraš gledati.
Moraš! Ne možeš prekinuti hipnozu.
Odgledao sam cijeli Money Heist u jednoj noći. Ne pitajte kako!
Odgledao sam Netflix, cijeli!
Ostao sam bez posla, obitelji…
Ponovno gledam drugu sezonu Prijatelja.
I ne sjećam se ničega što se dogodilo!
Ničega!
Pa tako se ne uživa.
Ne govorim sad o spojevima svojih roditelja.
Ali ne znam, možda onako kako je bilo prije 20 godina.
Bilo je nekako više…
Gledajte, spojevi su bili poput gledanja serija na običnom TV-u.
I to je bilo u redu! Samo je bio drugi tempo.
Isti scenarij.
Utorak navečer, oko devet. Dođeš doma s posla, pripremiš večeru
i u 21.20 pomisliš:
„Uključit ću TV u 21.30
jer cijeli tjedan puštaju reklamu…
u kojoj kažu da serija počinje u 21.30.“
Oko 21.25 odeš u dnevnu sobu,
za slučaj
da krene ranije.
I tako sjedneš s večerom.
Sad je 21.25.
I dođe 21.30 i pomisliš: „Evo.“
Onda je već 21.40.
Pa je već 21.45 i pomisliš:
„Možda tip koji je trebao pokrenuti…“
Događa se!
Sad je već 21.55… Ne znam kako vi,
ali ja kad gledam film ili seriju
i usto večeram, volim početi jesti
tek kada počne. Upravo tada!
Sjedim ja i mislim: „Samo čekaj.
Ohladit će se…
Ohladit će mi se salata.“
I u 22.15
serija počne. Super!
I sjajna je! Misliš si:
„Kako je dobro!
Ta su dva glumca uvijek sjajna zajedno.
Vidi koja dobra produkcija! Bože!“
A onda glas kaže: „Vraćamo se nakon reklama, u ožujku.“
A ti kažeš: „Dobro. Nastavit ću sa životom. Studirat ću, sunčati se
pa ću nastaviti sljedeće godine.“ Ma daj!
Pa mora postojati neka sredina, zar ne?
Moram priznati da sam podlegnuo
madridskom stresu.
Ali onda je prije devet godina
netko došao u moj život
i potpuno ga promijenio.
Promijenio je moje poimanje života i njegova tempa.
Bio je to moj prvi pas.
Ona se zove Krumpiruša. Dobro?
Još je živa. Cimeri smo.
Ona je starija žena. Stalno sjedi.
Ne znam kako se kreće.
Okrenem se i eto je.
Odem u sobu i ona je ondje. Ne vidim je da se miče.
Kao neki lik iz crtića. Kao kad se Goku teleportira.
Nikad ne vidim kako hoda!
Ali odem nekamo i ona je ondje.
Uglavnom, na stranu s tim…
Uz nju mi se nešto dogodilo.
Potpuno me promijenila… Samo malo.
Bez brige, neću pričati o tome kako je moj pas poseban.
Ne. Mislim da nam je svima dosta.
Bar meni jest! Živciraju me vlasnici pasa koji govore:
„Moj je pas tako…“
Čekajte malo. Tko ovdje ima psa? Dignite ruke.
Čovječe, baš vas ima.
Super. I činilo mi se. Čim sam ušao, pomislih…
U redu je! Navikao sam.
Ispričavam se unaprijed,
ali po meni ste vi vlasnici pasa…
jebeni kult.
Nepodnošljivi ste. Nastojim ne ići u iste parkove u isto doba dana
ili razgovarati s istim vlasnicima jer je došlo do toga
da ako vidim nekog po treći put, želim ga udariti.
Jer ovako stvari stoje. Možda je tako i u drugim zemljama, ali kod nas…
maksimalno pet posto pasa
zbilja su impozantni i veličanstveni.
Neosporno su i objektivno lijepi.
Stoga malo ljudi može reći: „Vidi mog predivnog psa!“
I pas ide ovako… Pa kažeš: „U redu!“
Ali 95 % vlasnika pasa…
ima oštećenu robu, pse sa smetlišta.
Ako mu ne nedostaje oko, nedostaje mu noga ili hoda ukoso.
I kažeš: „Zar nemam slatkog psa?“
A ja: „Nemam vremena da ti iskreno odgovorim.“
Stoga, kad ne možeš reći da je tvoj pas predivan,
što većina nas ne može,
koji argument izvučeš? Kako se hvališ o svom psu?
U Španjolskoj se hvališ tako da kažeš:
„Kako je moj pas pametan!“
Svi imaju najpametnijeg psa na svijetu.
Da, da. Pun mi je kufer pametnih pasa!
Ma dajte! Kao da su nam fakulteti prepuni pasa.
Imam jednu divnu susjedu u Madridu.
Ima 60 i nešto godina.
Ima psa i budući da zna da obožavam pse,
misli da me zanima sve što mi priča o svom psu.
Čak bih rekao: „Ako ti je pas zdrav i sretan,
zaboli me za tvog psa.“ Može tako?
Neki me dan zaskočila na stubištu. „Dani…“
Kaže ona: „Dani, kako je moj pas pametan!
Slušaj ovo.
Ustanem ja rano ujutro
i izvedem psa van.
Obavi on svoje i uđemo.
Nahranim ga, popijem kavu, pojedem tost
i skoknem ja van.“
Jer to rade starije osobe. One ne izlaze.
One skaču van!
Slušam to od malih nogu.
Živio sam u strahu da će starac skočiti kroz prozor na mene.
Kad navršiš određenu dob, odlučiš skoknuti van!
Kaže ona: „Skoknem ja van.
Obavim što trebam i vratim se do 15 sati.
Slušaj ovo, Dani. Živim na prvom katu.”
Rekoh: „Znam, susjedi smo.“
„Popnem se stubama.
Sasvim sam tiha, Dani.
Kao bubica!
Ja sam nindža.
Provela sam pet godina u Matsumotu…
i trenirala za sve moguće scenarije.
U mom selu zovu me
Vakuumsko Brtvilo.“
Kaže ona…
Podigla je suknju, podsuknju, tajce…
„Dani, izvadim ja ključ.
Nemam privjesak koji zvecka.
I priđem ja vratima.
Stavim ključ u bravu.
Vrata se malo otvore, ali nečujno.
Bila sam ih podmazala.“
Nindža vrata!
Kaže ona:
“I odškrinem ja malo vrata.
Vidi, ovoliko!
A njuška mu je već ondje jer zna da sam to ja!“
Rekoh: „Majko Božja!
Pa ja ne vjerujem. Slušaj…
Slušaj, susjeda, dobro me slušaj.
Izašla si u 8 sati. Pas je zaspao u krevetiću u dnevnoj sobi.
U 8.30 čuo je prodavača krumpira i mislio da si to ti.
Otišao je do vrata, shvatio da nisi i vratio se.
Netko je zvonio susjedu, mislio je da si to ti.
Otišao je do vrata, shvatio da nisi i vratio se.
Prdnuo je, mislio da si to ti,
otišao do vrata, shvatio da nisi i vratio se.
Prije nego što si došla,
pas je 737 puta otišao do vrata da vidi jesi li došla.
Ti si mu vidjela samo zadnji krug, glupačo!
Ali pas je u jednom danu odradio jebeni Put Svetog Jakova!“
„Joj, Dani, kako je pametan!“
„Da, a kad u parku pojede govno nekog narkića, onda ništa ne kažeš.
To prešutiš.“
„Neki sam ga dan špotala…“
Nikad ne kaže zašto.
Možda je pojeo šal dugačak dva metra.
„Čuj kako je pametan.
Špotala sam ga i rekla mu: ‘Ne.
Nemoj to raditi.’
Slušaj, Dani. Samo me gledao
kao da…“
A ovu izjavu apsolutno prezirem. Kaže ona…
„Kao da će progovoriti.“
Progovoriti? Psi ne znaju govoriti!
Nijedan jebeni pas ne zna govoriti!
„I još nešto,
ako ikad vidim tog psa kako govori,
izbacit ću ga kroz prozor!
Shizofreničarko jedna!“
Pun mi je kurac pametnih pasa i…
Oprostite, ali radije bih bio iskren.
Ovo sam pravi ja. Žao mi je.
Ne bih ni popio kavu s nekim tko ima psa.
Žao mi je.
A vi koji volite mačke…
No dobro.
Tko ima mačku? Ne sramite se. Ne mogu vas ošamariti zbog korone.
Tko ima mačku?
Dosta ljudi. Manje nego vlasnika pasa, ali u redu.
Usput, ima li ih tko u paketu?
Što imate?
Tri psa i dvije mačke. Što je sljedeće, vepar?
Uglavnom, vi koji imate paket,
ovo se vas ne tiče. Izvukli ste se.
Vi koji imate samo mačke,
ja se ispričavam,
ali po meni vi imate…
kompleks inferiornosti…
i to gadan.
Vi s mačkama sve vrijeme i energiju
trošite na uvjeravanje svih ostalih,
iako vas nitko nije ni pitao…
da je imati mačku
bolje
nego imati psa.
Da je mačka bolja
od psa.
Ja kažem: „Trošite vrijeme i energiju na što god želite.“
Ali ono što me ljuti
jest da vam se 95 % argumenta
svodi na ovo:
„Moj mačak? Joj, moj mačak je najbolji.
Dođem ja doma
i mačak me dođe pozdraviti.
Želi da ga pomazim.
Daje mi šapu.
Bacim mu kuglu pređe i on je donese.
Kao da uopće ni nije mačak.
Kao da je pas.“
Pa jesi ti glup?
Ti zapravo želiš psa!
Ozbiljno.
Oprostite,
ali ako imate pse ili mačke, ne obraćajte mi se.
Neće dobro završiti.
A vi koji imate djecu…
Zašto ste vi roditelji takvi?
Pretvorite se u budale kad postanete roditelji.
Na primjer, žene…
Što je vama? Čim postanete mama ili saznate da ćete postati mama,
operativni sustav vam se sruši.
Ne, istina je. Ne znam je li do softvera ili hardvera…
Nikad mi nije bila jasna razlika.
Ali sustav vam se počne rušiti.
Na primjer, mjerne jedinice.
Počnete ih brkati.
Pogrešno ih koristite.
Neki sam dan nazvao prijateljicu s kojom se nisam čuo godinama.
Nisam znao kako je.
Nazvao sam je i rekao: „Hej! Kako si? Baš je lijepo čuti te…“
Kaže ona: „Postala sam mama.“ Kažem ja: „Super! Koliko je staro?“
Kaže ona: „192 tjedna.“
Sav sam se scimao.
Da mu kupim igračku ili cigare?
Rekoh: „Zbilja ćeš me natjerati da uzmem kalkulator?“
Kupuješ namirnice u trgovini.
Blagajnica ti kaže: „To je 1532 centa.“
To te ne bi naživciralo?
Imamo i veće mjerne jedinice koje olakšavaju život.
Molim vas, ne činite nam to!
Vi roditelji ste opsjednuti.
Opsjednuti ste podučavanjem djece dok su još premala.
Da se možete hvaliti!
„Moj je sin prohodao s devet mjeseci.” Zašto?
Zašto vršiti pritisak na drugu djecu i roditelje?
I sve što vaše dijete radi posebno je!
„Gle kako kaka po parketu!
Nije li to nevjerojatno?”
Rekoh: „Jest, jer ima osam godina. Nevjerojatno.“
Opsjednuti ste! Zašto vršiti pritisak?
Pustite ih da uče svojim tempom.
Par mjeseci simo-tamo, sve dok nije pretjerano, zar ne? Ne znam.
Jedino što sam ja kao dijete
činio pet mjeseci ranije
bilo je jedenje božićnih slatkiša u kolovozu.
Moja prijateljica…
Iz Málage je. Bea, moja najbolja prijateljica od malih nogu.
Ona je divna žena.
Ljubazna je, velikodušna, divna…
Genijalka. Doktorica je. Liječnica.
Kako god da se već kaže.
Sjajna je, vrhunska liječnica. Mrak!
Izuzetna žena.
Ima dvoje djece. Kad je dobila prvo, htjela je da mu budem kum.
Bio sam presretan.
Kad god dođem u Málagu, potrudim se posjetiti ih.
Kad je dijete imalo oko šest mjeseci,
posjetio sam je. „Bok, Bea!“ „Bok, Dani! Kako si?“
Pitam ja: „Gdje je Paquito?“ Kaže ona: „U šopingu.“
Paquito je njezin muž.
Pitam: „Gdje je Nico?“ To je… Kaže ona: „Tamo u…“
Valjda u kolijevci ili u čemu je već ležao.
„Evo ga. Upravo se probudio.“
Ne znam kako vi, ali ja se bebama obraćam normalnim glasom.
Dobro? Ne mogu ništa zagovarati jer nisam roditelj, koliko znam,
ali govorim normalno jer me muči pomisao
da koliko god bebe bile male,
možda su pametnije nego što mislimo. U redu?
Zamišljam si bebu kako leži u krevetu, kolijevci, čemu god.
Beba samo vidi kako se ljudi pojavljuju i nestaju.
I ljudi rade ovo…
Beba si sigurno misli:
„Zapali su me najveći idioti u Málagi.
Ili to, ili sam iz dinastije Bourbon. Ne znam.“
Samo nastojim normalno govoriti.
Ne kažem mu da ode raspravljati o stanju na burzi.
Ali ponašam se normalno.
Bea je tu. Odem ja do njega.
„Što ima, Nico? Kako si, ljepotanu?
Kako si naočit! Nedostajao si mi.“
I odjednom čujem:
„Vidi koliko sam narastao, kume.
Već sam prerastao papučice koje si mi kupio.“
„Bea?“ Upamtite, liječnica je. „Bea?“
„Ne, to sam ja, tvoje kumče.
Ovdje sam u kolijevci.
Kako sam već velik!
Nisi li primijetio?“
Rekoh: „Isuse, daj bar prekrij usta!“
Kad ste vi roditelji postali trbuhozborci?
Ne kužim! Neka govori kad bude spreman.
Ne govorite umjesto njih. Jezivo je!
Želite govoriti umjesto njih i sve…
Ima šest mjeseci: „Vidi kako je velik!“ Opsjednuti ste rastom.
Devet mjeseci: „Vidi ga.“ Ja kažem: „Dobro.“
Godina i pol: „Kako se izdužio!“
Dvije godine: „Ogroman je.“ Rekoh: „Da, pa dijete je!
Naravno da raste, to je normalno!
To nije ništa nevjerojatno.
Bilo bi nevjerojatno da je sa šest mjeseci ovakav.
A nakon godine dana ovakav.
A nakon godine i pol ovakav.
Ako za dvije godine pitam gdje je, a ti kažeš: ‘Vratio mi se u pičku’,
rekao bih: ‘Jebote! E, to je nevjerojatno! Zovi Muldera i Scully!
Zovi medije!’
Ali u međuvremenu,
ako ga ne strpaš u terarij kao jebenu iguanu,
mali će nastaviti rasti u skladu s fiziološkim
i nutricionističkim standardima za djecu u zapadnim zemljama.“
Tako ste jebeno opsjednuti!
Pa nećemo ih pojesti! To su djeca, a ne odojci!
Malo sam se zanio, ispričavam se.
Takve me stvari jednostavno…
Ispričavam se.
Kako je ova voda dobra!
Pardon. Gdje sam stao?
Skrenuo sam s teme. Sjećate se Krumpiruše?
Ovako sam se u Madridu
uz Krumpirušu oslobodio stresa.
Umjesto da se hvalim njome,
pokazat ću vam sliku da vidite kako izgleda.
Čut ćete najnepristraniju moguću verziju priče
pa ćemo prijeći na nešto drugo.
Bez fantazije, magije, Gandalfa, Kekeca i tih sranja.
Ovo je Krumpiruša.
Dobro?
Kao da će progovoriti!
Gleda prema nama.
Ljudi straga pitaju se: „Je li to lakat ili guzica?“
Ona je divan pas.
Jedini je problem što se lako udeblja.
Moram je često šetati i paziti kako se hrani.
Baš je bila na pregledu kod veterinarke.
Provjerila joj je uši i to sve.
I tako je veterinarka stavi na vagu
i kaže: „Dani,
strašno ti je velika.“
Kažem ja: „Pa da, valjda jest.“
Mislim si: „Nadam se da govori o mojoj ćuni, a ne o Krumpiruši.
Teško je natjerati je da smršavi.“
Nije ovo ništa.
Spustit će se čim budem bosonog u katedrali.
Smijete se kao da ste često bosi u katedrali.
Krumpiruša mi je ušla u život
u trenu kad sam živio sam
i bio strašno zauzet i pod velikim stresom.
Nisam znao ništa o psima.
Sad znam. Ako vam smijem dati savjet o kućnim ljubimcima,
o psima ili mačkama… Dajte im pažnje i ljubavi.
Brinite se za njih. Hranite ih, vodite veterinaru. Radite to kako spada.
Ozbiljno.
To je živo biće i ima osjećaje.
Nije fašist. Pokušajmo se dobro brinuti za njega.
Uglavnom, sjećam se da je bio utorak.
Ustao sam tog jutra…
Ustanem i odvedem je van da obavi svoje.
Odemo gore, doručkujemo i odem ja na posao.
Vratim se u 16 sati i imam 30 minuta
da je izvedem, a onda moram otići na drugi kraj Madrida.
I izvedem je, ali sam pod stresom.
A ako si pod stresom, i pas postane napet.
Kažem joj ja: „Hajde, pokaki se. Piški. Zakasnit ću.“
Popiški se ona i pokaki i krenemo mi doma kroz park.
Žurim se jer sad već kasnim,
a ona stane. Kažem ja: „Hajde, Krumpi! Idemo, Krumpirušo!“
I pogledam što joj je, zašto se ne miče.
I vidim da je baš htjela zastati na tren
jer je htjela
pomirisati cvijet.
I stojim ja i gledam to
i sve mi odjednom ima smisla.
Tad sam rekao: „Čekaj malo.
Možda je to bit života.
Možda je bit života u tome da ponekad
zastaneš na tren kako bi pomirisao cvijet.“
Izvadio sam mobitel,
otkazao dva popodnevna sastanka i odgodio sutrašnji,
isključio mobitel,
spremio ga u džep,
pustio je u parku i rekao: „Krumpirušo,
ovo je poslijepodne za tebe i mene.
Ovo je naše poslijepodne.”
Baš tako.
Tako je bilo.
Tog mi se dana sve promijenilo.
A i njoj. Kako li se ona zabavila!
Skrivala se u grmlju,
piškila gdje je god htjela,
mirisala što je htjela, igrala se s djecom…
Napala su je nekoliko puta…
Sjajno smo se proveli!
Otad mi je život usko vezan
specifično uz pse, ali i općenito uz životinje.
Živim s tri psa. Na ljeto ih imam pet ili šest.
Usto sam simbolično posvojio magarca, čimpanzu, gorilu, orangutana
„i kravu, mu mu, i ovcu, be be!“ Malo sam se zanio.
Uglavnom…
Neću održati onaj tipični govor o tome kako su psi bolji od ljudi.
To je previše pojednostavljeno, zar ne?
Ali nakon što dugo živiš s njima, istina je
da primijetiš neke sitnice koje pokazuju da su bolji od nas.
Dat ću vam nekoliko primjera.
Psi nemaju džepove i to im ide u prilog
jer žive ne mareći za materijalnu imovinu.
Idete u šetnju. Oni kažu: „Stavljaš mi ogrlicu? Jebeno!“
„Stavljaš mi i oprsnicu? Jebeno!“
„Stavljaš mi ružičasti prsluk sa šljokicama? Ma jebi se!
No dobro. Idemo.“
A i vidim to!
Kad zatvorim vrata, pogleda me kao da želi reći:
„Ne bih se ljutila da zaboraviš ključeve.“
Ili ste kod veterinara, što je strašno skupo.
Veterinar kaže: „To će biti 300 eura.“ Ja pogledam njih troje, a oni…
„Ja nemam…“
A drugi…
„Nisam ponio novčanik.“
Psi su bolji od nas
u još jednom pogledu
I psi i mačke.
Psi i mačci, kuje i mačke.
I nebinarni pripadnici tih vrsta.
Siguran sam da ste mnogi već razmišljali o tome
jer je to tipična pomisao.
Nadam se da nema djece ovdje.
Psi i mačke imaju sposobnost
lizanja
svojih donjih predjela.
Netko je ovako reagirao…
Jesi siguran?
Moj pas Buyo stručnjak je za to. Njega sam drugog posvojio.
Cijeli dan to radi, kao da prima plaću, kao da traži lijek za rak.
Gledam ga s mješavinom mržnje i zavisti.
„Buyo, dosta je bilo.“ A on samo…
Osvećuje mi se. Uzeo sam mu muda pa kaže: „Uglancajmo ovaj kurac!“
A ja: „Ali…“
A on ne staje.
Može tako i 20 minuta!
Kad si razgiba leđa, na redu je guzica. Rekoh: „Pa dovraga!“
Često se pitam:
„Zar mu nije neugodno raditi to pred ljudima?“
Ma kakvi! Psu? Neugodno?
To je životinja koja te može gledati ravno u oči dok sere.
Kad ste zadnji put srali i gledali nekog? Ne pamtite!
Bolji su od nas!
Retoričko pitanje…
Da se možete lizati tamo dolje, biste li?
Razmislite malo.
Pustit ću vas da razmislite o tome.
Nećete sad odgovoriti, jasno,
ali sutra, uz doručak s majkom…
Jedna tipična tema. „Mama, bi li ti…“
Evo još jednog pitanja, može?
Ovo je samo za muške
koji su na prvo odgovorili potvrdno.
Dobro? Vi koji biste to radili…
Dobro? Jeste spremni?
Vidim ti samo pola lica, ali izgleda zločesto!
Ti si među odabranima.
Da se možete lizati tamo dolje
i ako biste radili to, pitanje je…
biste li najavili kraj?
Razmislite. Ne morate odgovoriti. To je privatna stvar,
ali volim tjerati vas na razmišljanje.
Reći ću vam što bih ja.
Pa što? Nemam što izgubiti.
Upravo sam Sv. Petru rekao da odjebe. Mislite da me briga?
Na primjer, da mogu, bih li?
Naravno!
Radim to od…
Pokušavam to raditi od 1991.
Dao sam sve od sebe, ali nisam tako fleksibilan.
Mislim da je u nekim slučajevima kralježnica precijenjena.
U životu nisam vidio tužnog puža.
E, sad,
što se tiče drugog pitanja,
da mogu i ako bih…
bih li si najavio kraj?
Ne.
Šutio bih kao kuja!
Uspostavio bih vlastiti lanac opskrbe.
I ponudu
i potražnju!
A budući da sam vegan,
malo proteina ne bi mi škodilo.
A kad završim, pusa u obraz i laku noć.
Ma dajte! Pa naravno!
Naravno da bih!
Budite otvorenog uma!
Sve je to vaše!
Čini drugima ono što želiš da drugi čine tebi.
Budi dobar kršćanin!
Oprostite.
Oprostite što sam danas tako lud.
Govorim svašta što ne biste očekivali.
Možda su neki od vas razočarani.
Ali tako je kako je.
I ja svašta mrzim. Znam da je to pogrešno,
ali svi mrze nešto. Mrzim, na primjer…
Mrzim čekanje u redu, čovječe. Ne mogu ja to!
Mrzim kad susjed počne s radovima u osam ujutro. Poludim. Zadavio bih ga!
Mrzim kad mi se tost ohladi.
Mrzim kad izađem iz tuša
i moram kakati. „Pa dovraga!“
Ali postoji i nešto gore što možeš učiniti,
a to je mrziti ljude, a ne samo situacije.
E, pa, ja mrzim ljude.
Ali još je gore od toga. Kad priznam da mrzim određene ljude,
to su ljude koje nitko ne mrzi.
Ali ja ih ne podnosim! Žao mi je. Moram priznati i otvoriti se.
Želim da upoznate pravog mene.
Mrzim Rafu Nadala.
Mrzim ga iz dna duše!
I to ne samo sad, mrzim ga otpočetka.
Ne podnosim ga!
Rafa Nadal!
„Najbolji sportaš u povijesti Španjolske!“
Vole ga djeca, vole ga mame, vole ga…
Daje dobar primjer! Zgodan je, etičan, pristojan…
Dvadeset Grand Slamova! Dvadeset!
Što će ti toliko Grand Slamova? Podijeli malo i s drugima!
Pa jebote!
Prije nekoliko godina, u Francuskoj,
ne znam točno, ali optužen je
za doping na turniru, na Roland Garrosu.
Zamislite kako je to izgledalo prije suđenja.
Što je sve jadnik proživio, to klevetanje…
I onda suđenje.
Naravno, pobijedio je jer se nije dopingirao.
I morali su mu isplatiti hrpu love
za narušavanje ugleda, imidža i što već.
Znate što je učinio s tim novcem? S tom hrpom love? Znate li?
Donirao ga je u dobrotvorne svrhe.
Zar ne zaslužuje jebeni forhend u lice?
Jebeni Rafa Nadal. Mallorca je poplavljena i eto njega!
Ondje je, čisti! Zar nema nikog drugog na Mallorci?
Nema nikoga, ti moraš!
Sa svojih dvadeset Grand Slamova.
Mrzim Meryl Streep. Mrzim je!
Meryl Streep Fighter 2. Mrzim je!
Najbolja glumica svih vremena. Svaka joj je izvedba autentična, organska!
Sve, svi njezini filmovi. Svi!
Usto je i aktivistica, feministica. Predana je.
Svaki joj je film za Oscara.
Isuse, pa dosta više! Prestani biti tako dobra!
Odvratno je.
A tek Angelina Jolie?
Nije samo sjajna glumica, nego je i prezgodna.
S koliko će godina prestati biti zgodna?
Genijalka je s ogromnim IQ-om
i hoda naokolo i skuplja djecu beskućnike. „Hajde, idemo kući!“
Ima ih u svim bojama osim u plavoj!
Mrzim Broncana!
Mrzim Vicentea del Bosquea!
Mrzim Claru Lago!
Mrzim Sergija Dalmu!
Mrzim onog šupka Antonija Banderasa!
Dosta mi je!
Vidio sam ga uživo. Stariji je 20 godina, a izgleda kao moj mlađi brat. Pizdek!
Ali ako moram izabrati jednu osobu na koju bih bez sumlje…
odnosno, bez sumnje…
Ne, pardon.
Može se reći oboje.
Da, da.
Ovisno o tome želiš li izgovoriti točno ili ne.
Uglavnom, ako moram izabrati jednu osobu
na koju bih sasuo
ili saspeo…
svu svoju mržnju i prezir, ta je osoba
bez sumnje
Hugh Jackman.
Ne podnosim ga. On mi je zakleti neprijatelj.
Ovo je Hugh Jackman.
Evo ga.
Međunarodni, australski glumac.
Hollywood, slava…
Već ga dug niz godina u časopisima
nazivaju najzgodnijim muškarcem na svijetu.
Pogledajte ga!
Ta simetričnost!
Te apolonijske crte lica!
Taj stas, što ga isklesaše bogovi na Olimpu!
Te pore iz kojih isparava Stendhalov sindrom!
Gad riba rublje na svojim pločicama.
I jednog sam dana rekao:
„Pa nije tako zgodan. Nije!“
Pa sam nas usporedio.
Tad je počela mržnja.
Tako se kaže? Mržnja izvire iz uspoređivanja?
Tako je sve počelo.
Bez brige, slobodno se smijte. Prošlo me.
Godinama sam išao na terapiju. Znam da je isprva nevjerojatno.
„Kako mogu biti iz iste vrste, a tako različiti?
Imaju iste dijelove!
Možda vas muče detalji. Bez brige, analizirat ću ih za vas.
Vidjet ćete zašto. Imam jedan problem… Mnogo njih.
Ali bili bismo ovdje satima.
Moje oči, na primjer. Moje oči.
Nadam se da će biti titlova.
Moje oči.
Problem je u tome što su mi oči veoma male.
Male su i preblizu su, zar ne?
Male i preblizu.
Da su imalo bliže, rekli biste:
„Nešto s njim ne valja.“
Ne mogu gledati 3D filmove.
Naočale su preširoke. Ne idu mi na oba oka.
Nemam percepciju dubine. Ne isplati se.
Ne smijem se udebljati, gospođo!
Lice mi se udeblja, a oči mi ostanu male i preblizu.
Lice mi pobjegne.
Lice mi izgleda kao rupe na klaunovskom gumbu.
A nos? A tek moj nos?
Ljudi mi ne primijete nos jer u ovoj zemlji ima velikih.
Ali pazite moj!
Na lice mi je zalijepljen dječji lakat.
Pazite!
Ispraznio bih optiku u tri ture.
Naočale mi nikad nisu pale s nosa.
Nikad! A kao dijete sam dobivao batina.
Uvijek su me udarali s iste strane. Zato je svinut.
Kad sam bio mali,
bio sam član plivačkog kluba u Málagi.
Ljeti smo plivali na plaži Misericordia.
Specijalnost mi je bilo leđno plivanje.
Ali prešao sam na kraul jer su moji prijatelji radili ovo…
Rekoh: „Prestanite, šupci!“
„Svi plivajte do plutače i natrag.“
Ja nikad nisam.
Kobilica mi je svinuta pa bih se samo vrtio ukrug.
A usto je i oštar.
Ako se približite, vidjet ćete.
Mislite si: „Pa što onda?“ Ponekad je to problem! Zbilja.
„Nema šanse.” Ali…
Dogodilo mi se već…
da se kunilinktus pretvori u carski rez pa zovem hitnu!
Nisam ni odabrao najgoru fotku. Ova je profesionalna.
Davno sam je koristio za plakate.
Nakon što je već bila na internetu dva-tri mjeseca,
pogledao sam je i shvatio: „Čekaj malo…
Pa gdje mi je uho?
Kako? Pa gledam ravno u fotografa!“
Kao da me dozvao, okrenuo sam se,
a on me uslikao prije no što mi je stigao ostatak tijela.
Jesam li Picassov unuk?
Zgodniji je od mene. Što ću?
Hugh Jackman, jedan.
Dani Rovira, nula.
Ali nije tu stalo.
Naša je bitka tek počela!
Bio je to početak žestoke bitke.
Već godinama tražim nešto u čemu sam bolji.
Već godinama…
On ne zna za to, naravno. To je moja stvar.
„Sigurno sam bolji u nečemu.“ Veoma sam kompetitivan.
I sjetim se: „Pa naravno, psi!“
Ovdje sam u Španjolskoj i pomažem psima
da ih usvoje, da ih ne zlostavljaju i napuštaju, mijenjam zakone…
Rekoh: „Sumnjam da baš i on…“
Pogledajte.
Kao prvo, ovo je fotka paparazza.
Nikad ne izgleda loše na takvim fotkama.
Pogledajte kako je sređen.
Ja se nisam toliko sredio za sestrinu svadbu.
A pogledajte te psiće.
U prslucima, ako zahladi ili padne kiša.
Pogledajte te čizmice.
Pogledajte ovog bijelog.
On je kirurg.
Upravo je operirao žučni mjehur.
Ili je kastrirao prijatelja.
A pogledajte sad ovog.
Usput, ja nemam dobre fotke paparazza.
Pogledajte mi odjeću.
Iznad struka zima, ispod struka ljeto.
Uhvatili su me s vrećicom govana u ruci.
To je vrećica puna govana.
Kanta mi je bila ovdje.
Pitao bih ga: „Paparazzo, zar nisi mogao pričekati sekundu?“
Ne možeš fingirati glamur.
Ovo su moja dva cucka.
Trećeg još nisam bio usvojio.
Mali smeđi je Buyo, g. Autofelacija.
A crna karikatura je Krumpiruša.
Mislim da joj je to lice.
Inače bi hodala natraške.
Iza je tip iz 16. stoljeća. Naknadno se pojavio na fotki.
Hugh Jackman, dva.
Dani Rovira, nula.
„Čovječe, moram ga u nečemu pobijediti!”
Mislim si: „U ovom će biti napeto.“
Gledajte, imam 40 godina. To je solidna dob.
Mršav sam. Vježbam.
Više-manje sam…
U formi sam, zar ne?
On je oduvijek bio dosta nabildan, ali kvragu, pa ima već skoro 60 godina.
Kao onaj šupak Antonio Banderas.
Mislim si ja:
„Možda smo u kritičnoj točci,
u kojoj on počinje padati, a ja… Zar ne?
I ovisno o kutu, možda…“
Ovo je fotka od prije tri godine.
Da, gospođo. Potpuno se slažem!
I ja bih ga poševio.
Ti su ljudi uvijek lijepi! Sve na njemu. Njegova kosa!
Ti ljudi… Što god da radi, kosa mu je super.
Ošamariš ga? Kosa mu je super. Izvadi glavu iz pećnice? Kosa mu je super.
Žmirka zbog sunca, ali i dalje je zgodan.
Zgodan je, dovraga!
A ovo?
Pločice…
A pogledajte sad ovog.
I ja žmirkam zbog sunca. Dobro?
Ali mora da je drugo doba dana.
I meni je kosa mokra, ali izgledam kao
rimski neandertalac.
Zubi mi inače nisu veliki, ali izgledam kao dabar.
„Zdravo, ja sam dabar!“
Samo mi zabijte reket u guzicu i bit ću dabar.
Opečena ramena.
„Ne možeš me malo fotošopirati?
Neka budem cijeli crven ili bijel,
ali ne ovakav. Izgledam kao sladoled od jagode!“
Izgledam kao zvonar crkve Notre Dame dok pogrbljen bježi od vatre.
„Moram staviti jaja u vodu!”
Kupaće gaće iz supermarketa za osam eura s istrošenom gumom.
I nedostaje mi jebena ruka!
Hugh Jackman, tri.
Dani Rovira, nula.
Mislim si ja: „Još mogu pobijediti.”
Bilo je i većih preokreta, zar ne?
Par mjeseci poslije
pronašao sam ovo.
Hugh Jackman bio je domaćin dodjele Oscara 2009.
Gledao sam ih.
Najbolji Oscari…
Najbolji Oscari u povijesti. Nitko dotad nije bio takav domaćin!
Ma ovaj tip…
Kakav voditelj! Kako otmjen! Kako duhovit!
Visok dva metra, a kako pleše! Kako pjeva!
Bio je tako uzbudljiv.
Na kraju je učinio ovo, kao da želi reći: „Savršeno!“
Cijeli mu je svijet pao pred noge.
Nijedna loša kritika!
Savršeno!
Tri godine zaredom bio sam domaćin dodjele Goya.
Prve, druge i treće,
da idu po redu.
Nikad me nisu tako kritizirali.
Nikad u životu!
Sljedeći dan, majko Božja…
Došao sam u Málagu posjetiti roditelje.
Televizija, radio, časopisi,
kritičari, društvene mreže,
Thermomix, teletekst…
Jednog jutra pitam mamu: „Što to pada? Tuča?“
Kaže ona: „Ne, padaju sjekire. Samo ti spavaj!“ Ma molim vas!
Svaka je emisija trajala tri sata. S tri emisije to je deset sati.
Ima li kakvih pozitivnih kritika?
Čak su i algoritmi…
protiv mene.
Upišite „Dani Rovira Goyas” u Google
i pogledajte slike.
Ova je prva po redu.
Hugh Jackman, četiri.
Dani Rovira, nula.
A kad primiš četiri gola…
to je neizbježno.
Stiže i peti!
Peti najviše boli jer je posljednji.
I ovo…
Ovo me najviše boli.
Hugh Jackman je
Wolverine.
Najbolji stripovski lik svih vremena.
Prokleti mutantski kurvin sin!
Wolverine!
Kandže!
Feromoni!
Vuk!
Taj sigurno neće biti samotnjak.
Baš šteta.
Nemam više pitanja, časni sude.
Zapravo, imam.
Imam još jedno. Posljednje pitanje.
Evo ga…
Jednostavno je. Bio bih vam zahvalan da odgovorite.
-Jeste li se smijali? -Da!
Eto!
Hvala vam lijepa.
Naravno, aplauz je dvosmjeran.
On je i za vas.
Danas smo svi ostvarili svoj cilj.
Vi ste se došli smijati, a ja sam vas došao nasmijati.
I uspjeli smo. Svi smo pobijedili,
a pobijedio je i smijeh.
I vjerujte mi, uopće nije važno
zašto ste se smijali.
Nije važno je li ono što sam pričao ovdje
istina ili ne.
Uopće nije važno
jesam li u ičemu bio u pravu ili ne.
Uopće nije važno
slažete li se ili ne.
Smijali ste se jer je smijeh toliko čaroban
da je iznad svega.
Mislite li zbilja…
Mislite li zbilja
da gajim svu tu mržnju koju sam čitavu večer branio na pozornici?
Hvala vam na povjerenju, ali moram priznati da sam je nekoć gajio.
Mnogo sam mrzio.
I to čak donedavno.
No nedavno sam nešto shvatio.
Mržnja ne vodi nikamo.
Mržnja je gubitak vremena i energije.
Od mržnje dobiješ čireve, pod stresom si,
pa čak se i razboliš.
Mislite li zbilja da sve ljude o kojima sam večeras govorio…
Mislite li da mrzim
Sergija Dalmu, Rafu Nadala, Hugha Jackmana,
Antonija Banderasa, Broncana, Claru Lago
ili Vicentea del Bosquea? Mislite li to?
Mogao bih sto ovakvih dvorana
ispuniti divljenjem koje osjećam prema njima.
Odat ću vam tajnu.
Kad sam počeo raditi na ovom nastupu, nisam znao o čemu će biti.
Uzeo sam olovku i bilježnicu
i počeo zapisivati ljude kojima se najviše divim.
Iz svih društvenih slojeva.
Glumci, glumice, pjevače, znanstvenike, pjesnike…
Čak i nepoznate ljude, poput susjeda.
Bio je to gotovo beskonačan popis.
Nisu svi stali na njega, ali znate li kako sam ga nazvao?
Moj popis Halleyjevih kometa.
Mislio sam si: „Kako smo sretni što možemo živjeti okruženi
svim tim Halleyjevim kometima.“
Jer, na kraju krajeva, život nam je bolji zato što postoje.
Usrećuju nas, nadahnjuju, zabavljaju,
pomažu nam da budemo bolji…
Zbog toga mi je žao ljudi koji uzimaju kamenje
i bacaju ih na Halleyjeve komete.
Isprva mi je to bilo apsurdno. „Pa ne možeš pogoditi komet!”
Ali i katkad se i to dogodi.
I možda jednog dana pogodiš jednog od njih i postaneš prvi šupak
koji je srušio komet s neba.
Ne nastojmo biti poput njih.
Kad su se rodili, razbili su kalup.
Izludjeli bismo se da pokušamo. Nemoguće je.
Nadam se da ćemo jednog dana
uspjeti biti tko jesmo. To bi bila prava pobjeda.
U međuvremenu, dok radimo na tome, opustimo se.
Opustimo se.
Prestanimo se natjecati jedni s drugima.
Natječi se protiv sebe da budeš bolji nego jučer.
I smiješ imati loše dane. U redu je.
I ako se dogodi da si u nečemu najbolji, sjajno!
Skidam ti kapu!
Ali ako si 1534. u tome, i to je sjajno.
Bit ćeš mnogo sretniji.
Ima toliko zavisti i mržnje!
Zavist je promašeno divljenje.
Uzmi svoju zavist, svoju mržnju, svoj strah,
sva svoja sranja,
suoči se s njima i usmjeri ih u nešto zbilja vrijedno.
Mržnja je za kukavice. Znate li što hrabri rade?
Govore: „Volim te.“ To rade.
Stoga ustanite, pođite kući,
zgrabite mamu i tatu za ramena i recite im da ih volite!
Recite to svojoj braći i sestrama, prijateljima, psima, cimerima.
Recite im: „Volim te.” Ne postoji ništa hrabrije!
Želim dijeliti život s ljudima koji to govore.
I zato ovaj nastup posvećujem najvažnijoj osobi u svom životu.
Ti si moje nadahnuće!
Ovo je za tebe.
Volim te, Messi!
Hvala, Málaga!
Hvala vam lijepa.
Samo…
Hvala vam od srca.
Samo još nešto.
Prije no što odemo, želim vam zahvaliti što ste se potrudili
doći ovamo u kazalište.
Uvijek to kažem, ali još više u današnje vrijeme
jer je, na kraju krajeva, činjenica
da su kazališta, kina i druga kulturna mjesta
u današnje doba najsigurnija mjesta na svijetu.
Hvala vam na hrabrosti i predanosti.
Kad me ljudi dođu gledati uživo,
volim im ispričati još jednu sitnicu da me bolje upoznaju.
Prije svega se nadam da će vam to pomoći u životu.
Možda će ovo biti nešto poznatije ljudima u Málagi.
Počet ću spremati rekvizite.
Ponestat će mi vremena.
Počeo sam kao pripovjedač.
Zapravo, počeo sam u jednoj obližnjoj čajani.
Na trgu Mártires, u čajani El Harén.
Godinama sam pričao priče prije bavljenja komedijom.
U jednom sam trenu znao… Ne znam.
Oko 500 različitih priča. Sve su bile posebne.
Ali sjećam se da sam jednog dana smislio jednu veoma kratku
koja me se zbilja dojmila.
Zadržao sam je za sebe.
Uvijek sam je imao uza se.
Kako kažemo u Málagi,
držao sam je blizu srca, kao dijete.
Nisam je često pričao.
Pričao sam je samo posebnim ljudima u posebnim prilikama.
Ali s vremenom odrasteš i naučiš
da jedno ne ide bez drugoga.
I naučio sam nešto iz rečenice koju je napisao neki tip.
Aha, Gandhi.
Išla je ovako:
„Ako nešto grčevito držiš,
izgubit ćeš to.“
Stoga vam želim dati ovu pričicu
kako biste je mogli pričati
kamo god pošli.
Priča je nastala prije koronavirusa.
Možda nije najbolje vrijeme da je pričam, ali zamislite
da će živjeti još godinama.
Ovo je moj dar vama. Uživajte.
Priča ide ovako…
„U jednome malom selu
svi su se seljani
jednoga jutra probudili sa šećerom na usnama.
Ali toga jutra,
jedini koji su to shvatili
bili su oni koji su htjeli poljubiti nekoga.“
Stoga pođite, prijatelji moji,
i tražite šećer i slatkoću u svakom kutku.
Ne budite ogorčeni
jer život je lijep.
Prijevod titlova: Matija Pospiš