Downloaded from YTS.MX
A NETFLIX STAND-UP KÜLÖNKIADÁSA
Official YIFY movies site: YTS.MX
- Daniel, jó reggelt! - Jó reggelt, Manolo!
- Itt a kávé. - És a pirítós.
Tessék, a kávéd.
- Kösz. - És az olívaolajos pirítósod.
Jó étvágyat!
Kösz, haver.
GYŰLÖLET
A francba!
- Jövök eggyel! Késésben vagyok. - Rendben!
Gyere, Bruno!
A francba!
DANI ROVIRA: GYŰLÖLET
Na, később jövök. Sziasztok!
Hogyan?
Ja, nem kell maszk.
Jó, menjünk!
DANI ROVIRA: GYŰLÖLET
El sem tudjátok képzelni,
mennyire izgatott vagyok, hogy itt lehetek Málagában
ráktúlélőként, aki nemsokára 40 éves lesz.
Nézd, kiráz a hideg,
és ha kemóra jársz, minden lehetséges szőrt fel kell mutatnod!
Nézzétek! Ezt nézzétek!
Őrület, nem? Majdnem…
Közel volt.
Úgy festett a helyzet,
hogy vagy egy éven át alkudoztam Szent Péterrel.
Mondja: „Gyere fel, Dani!” Mire én: „Jöjjön le, ugyanaz a távolság!”
Mondja: „Gyere fel!” Mire én: „Jöjjön le!” Aztán ő: „Nem érek rá idén. Gyere már!”
Erre én: „De nem igazán…”
„Dani, ha nem jössz, nem marad hajad.”
Erre én: „Jó. Legyen.”
Túl lusta voltam meghalni.
Szóval köszönöm, hogy eljöttek.
Gondolom, indokkal jöttünk ide ma este, nemde?
Nevetni jöttetek, nem?
Humoristaként
azért vagyok itt, hogy megnevettesselek, ugye?
Ebben állapodtunk meg, nem?
Mint látjátok, ma rendkívüli est van, mert nincs kamera.
Felveszik a műsort.
Ez egy Netflix különkiadás lesz, több mint 1700 országban fogják látni.
Hány ország van? Állati sok.
Csomó ország van.
De van egy kis gond.
Az elmúlt években nehéz dolga volt mindenkinek, főleg a humoristáknak,
mert olyan könnyen megsértődnek az emberek.
Minden apróságon kiborulnak.
Mivel a világ minden táján látni fogják ezt,
üzenetem van azoknak,
akik megsértődhetnek valamin, amit ma este mondok. Rendben?
Tehát, azt akartam mondani a sértődékenyeknek,
hogy globális járványon mentünk keresztül.
Tulajdonképpen még tart.
Rendkívüli állapotot rendeltek el Spanyolországban.
Lockdownban voltunk.
Arra két napra rá rákot diagnosztizáltak nálam.
Nyolc kemoterápia kezelés.
Egy 15 naponta.
Hat órán át pumpálták a szart a testembe.
Másfél liter méreg.
Hazaértem, és mint akit elütöttek.
Nem kamion, az kinyírna.
Kihullott a hajam.
Lefogytam, hánytam.
Tizennyolc sugárkezelés.
A mellkasom és gégém bűzlött, mint a sült csirke.
És vegán vagyok.
Amikor végeztem, Görögországba mentem filmet forgatni menekültekről,
hurrikánokról, tűzvészekről, tengeri balesetekről.
Komoly fülgyulladásom lett.
Visszajöttem Madridba
szülinapomra, de lockdownba kerültem a hegyekben.
Egyedül töltöttem a szülinapomat.
Most azt mondod,
megsértett valami aprócska vicc? Hadd mondjak valamit!
Elölről és hátulról is leszophatod a golyóimat!
Na mindegy…
Meleg van itt.
Szóval,
csapjunk bele! Sőt, lehet máris megsértődtek néhányan.
Sokan mondják, a csalódott emberek mondják,
hogy: „Jézusom, Dani!”
„Nem úgy van, hogy most vegán vagy?”
„Ez most mi akkor?”
„Mi ez?”
Ez műbőr.
Növényeket gyilkoltam, hogy elkészüljön. Kiegyenlítem az igazság mérlegét.
Igen, vegán lettem.
Tessék. Vegán vagyok.
Sokan azt mondják: „Jézusom, Dani, miért akarsz így szenvedni?”
Mire én: „.Ízlések és pofonok.” A mai napig szeretik Málaga focicsapatát.
Mi döntjük el, hogy akarunk szenvedni.
Igen, vegán lettem. Tiszta őrület, ami ilyenkor történik.
Hirtelen állati sokan aggódnak az egészségedért.
Nyilván van köztük, aki öt évet tanult táplálkozástudományt,
főleg ők aggódnak.
A minap egy kövér pasi azt mondta nekem:
„Dani, hogy kapsz elég fehérjét?”
„Ahogy te, amikor nincs kéznél a defibrillátorod.”
„Csak élem az életem.”
Adtam egy puszit, mondom: „Holnap találkozunk, apu!”
Először kitérnék egy viszonylag ismeretlen témakörre.
A valódi nevetésre.
A valódi nevetésünk, amivel születünk.
Mindenkinek van.
Lehet, hogy megváltoztatjuk életünk során
mert utánozzuk a haverunk nevetését,
vagy a valódi nevetésünk
nem igazán vonzó. Szégyent hoz ránk.
Tegyük fel,
hogy nagykövet vagy,
diplomata vagy ilyesmi, tárgyalásokra járkálsz.
Ha ilyen a valódi nevetésed:
akkor megértem,
hogy mást akarsz.
De még így is imádom azokat, akik hamisítatlanul nevetnek.
Pár éve egy bulin
mondtam valamit, amit nagyon viccesnek talált egy fickó.
Lenyűgöző valódi nevetése volt.
Nem emlékszem, mint mondtam, de ránéztem. Mire ő…
Mondom: „Csodálatos a kacajod!”
Egész este neki mondtam vicceket,
volt fingás, földre zuhanás, mindent megtettem,
hogy megnevettessem. Annyira bámulatos, önkéntelen kacaja volt.
Ezt csinálta:
ökölbe szorította a kezét.
Mint amikor árulják neked a rozmaringot az utcán,
és nemet mormolva elsietsz.
A mélyből jött a nevetése,
ősi kacaj volt.
„Téged megszállt a Földanya, hogy általad szakadjon a röhögéstől!”
Erre hátracsapta a fejét, mintha nem lenne gerince.
Mint egy PEZ-adagoló. Emlékeztek azokra?
Fogadnék, hogy cukor van a torkában.
Gyönyörű nevetés volt!
A valódi nevetés egyedi, tudjátok?
És a világon többen is így nevetnek.
De tényleg, van ilyen.
Tudod, ki nevet így?
Messi.
Tudjátok, ki Messi, ugye?
Nem tudok sokat a fociról. Egyre kevésbé szeretem.
De mind egyetértünk abban, hogy Messi a világ legjobb focistája.
Történelmileg is, nem?
Ez a fickó fantasztikus!
Láttam már focizni Barcelonában.
A Camp Nou-ba volt.
Mondhatod úgy, hogy: „Camp Nou”, vagy: „Nou Camp”.
Ezt egyszerűen nem…
De azt nem, hogy: „Camp Camp”, vagy: „Nou Nou”.
Élőben láttam a fickót, és hihetetlen a pasi.
Eszméletlen, hogy milyen jól játszik.
Mint egy rajzfilmfigura. Elképesztő!
Ugyanakkor a focit leszámítva az élet többi területén, Messi…
Szerintem nincs ki mind a négy kereke.
Ahogy komikus barátom Tomás García mondja: „Zarándokúton van az esze.”
Sőt, szerintem még a foci világában is
időnként küszköd.
Nézzünk példát:
a Copa del Rey-hez és a Bajnokok Ligájához hasonló világkupák
kieséses versenyek, nem?
Nyersz egy meccset, és mész tovább a következő körre.
Azért magyarázom el, mert a Málaga sose kerül be.
Szóval igen, csomószor volt már ezzel dolga.
Tudjátok, hogy működik, ugye? Két meccs van,
és a több gólt rugó csapat megy tovább a következő körre.
Ha döntetlen van,
az nyer, aki a legtöbb gólt lövi idegenben játszó csapatként.
Mert elméletileg ez nehezebb, ugye?
Képzelhetitek, hányszor fordult elő Messivel.
Tegyünk fel valamit, jó? Kitalálok valamit.
Copa del Rey, elődöntő.
Barcelona kontra Málaga. Csak gondolatkísérlet.
Az első meccs a La Rosadale stadionban van.
„Rosaleda” vagy „Ledarrosa”. Így is lehet mondani.
A La Rosaledában
döntetlen 3–3-al.
Itt Málagában 3–3-ra áll.
A Camp Nou-ban, vagy a Nou Campben 1–1-es döntetlenre áll.
A bíró megfújja a sípot.
Akárhányszor megszólal a síp egy Barca meccsben, van egy kamera,
ami Messire fókuszál, bárhol is van.
Általában középpályán van,
de mindig így néz ki a szerencsétlen…
Mint aki repülő csészealjból pottyant a helyzetbe, tanácstalanul ácsorog.
Otthonról nézve a meccset átérzem a fickó helyzetét.
Mondom: „Valaki elmagyarázná neki, mi folyik itt?”
És ráadásul a legjobb barátja sincs ott.
Most Japánban játszik. Tudtátok, hogy Iniesta a legjobb barátja?
Legjobb barátok.
A névjegyzéke így néz ki: „AAAndrácska. Legjobb haverok.”
Nézd vissza a felvételeket régi meccsekről!
Iniesta az első, aki Messihez megy,
és úgy tesz, mintha csak megölelné Messit.
De ezt suttogja: „A következő körre megyünk, Messi.”
Mire Messi…
Szerintem annyira édes.
Messi olyan édes.
Messi az a fajta, aki nagy nyomás alatt,
mint a Bajnokok döntőjében,
amikor az egész világ figyel, és várja, hogy Messi lőjön,
a nyolcvanadik percben 1–1 döntetlenre állnak,
na Messi az a fickó, aki ilyen helyzetben így szól.
Valaki megsérül. Míg segítenek rajta, Messi a pálya szélére áll,
és valami ilyesmit mond…
„Hű, ez a víz de jó ízű!”
aztán középpályáról ollózó gólt lő.
Ez Messi röviden és tömören.
Fél a megkülönböztető meztől.
Nemrég tudtam meg. Fóbiás a megkülönböztető mezre.
Elterjedt egy fotó róla online,
ami felpiszkálta az emberek érdeklődését.
Már egy ideje megjelent.
Azt mondták rá: „Nem tud felvenni egy mezt.”
Ugyan már. Tuti csak szórakozik.
Mint amikor nem lősz célba, és…
Biztos nem akarja áttolni rajta a fejét.
Tudja, hogy nincs… Ugye?
Mindegy, ilyenek az emberek: Messi ez meg az.
Mindegy is, ez történt.
Két-három héttel később
újra megjelenik egy kép. Ez a kép.
UNICEF van ráírva, ami…
Látnotok kell
a mémeket, amik ebből a képről születtek.
Nem hoztam, mert nem az enyém. De oltári az összes.
A kedvencem, amikor Elliot biciklikosarában ül
a Hold felé tartva.
Nagy ügy. Felveszi. Béna kép.
Ennyi. Olyan gonoszak az emberek.
Mindegy.
Három-négy hétre rá…
ez jelenik meg.
Bocs, de ez már védhetetlen.
Fel akarom hívni az anyját, hogy megkérdezzem:
„A szülés alatt melyik járaton próbált kijönni?”
Mindegy.
Az aranyos Messi vicceket félretéve,
Lionel Messi mint személy lenyűgöz.
Lenyűgöző, hogy egy ilyen hatalmas ember
egyben olyan sebezhető is tud lenni.
Az egész világ isteníti Messit,
de amikor Argentína nem kerül be a Világkupába, ki akarják nyírni Messit.
Mármint szó szerint.
Erre azt mondom: „Ugyan már! A munkáját végzi.”
A tőle telhető legtöbbet teszi értünk.
De mivel közéleti személyiség…
Ez minden focistára alkalmazható,
és úgyszintén minden atlétára, művészre,
színészre, zenészre, újságíróra, még humoristára is.
Mint közfigurák, a kibaszott tűzvonalban vagyunk.
Ha véletlenül elcseszünk valamit,
meglincsel a dühöngő csőcselék, a felbőszült tömeg.
Ez ilyen: „Azta.”
Durva, mi?
Egy szót se többet „róluk”.
Lépjünk hátrébb, és gondoljunk a társadalom egészére,
hogy honnan jön a gyűlölet!
Ti nem érzitek?
Nem olyan, mintha áradna a társadalmunkból a gyűlölet?
Ez jóval a járvány előtt is jelen volt.
Régóta várom, hogy előadjam ezt a szettet.
Ti is azt látjátok, hogy már a koronavírus előtt is dühösek voltunk?
Az emberek dühösek, hallod.
Folyton szorongunk.
Nem segítünk, ha valaki hibázik.
Egymásra mutogatunk, hogy ne minket hibáztassanak.
Ez a kibaszott „Megvagy!” kultúra.
Nem érzitek?
Vágom, hogy sok tényező van.
Sok indoka van annak, hogy árad a társadalmunkból a gyűlölet.
Vágom, hogy munkanélküliség van,
vagy csak szar munka van, nem tudjuk fizetni a számlákat.
Érthető a kesergés, ha meg kell húzni a nadrágszíjat.
Ez mind érvényes indok.
Értem, hogy az a normális
a társadalmunkban, hogy vakmerő politikusok bábui vagyunk.
Mintha iskolaudvarban kormányoznának.
Vágom, hogy ettől kivagyunk.
Meg attól, hogy uszító cikkekkel bombáznak minket,
amik miatt folyamatosan haragszunk.
Vágom. A közösségi média is provokál.
Nem tudom, hogy vagytok vele, de az Instagram…
Fent vagyok rajta, és úgy érzem, hogy ott mindenki boldogabb nálam.
Nézegetem a szomszédom profilját,
és mondom: „Ez a szomszéd?” De hisz lúzer!
De ott van az Instán, és azt mondom: „Ő akarok lenni.”
Megesik.
És biztos sokan gondoljátok, hogy kihagytam pár tényezőt,
de van egy amiről szeretnék beszélni.
Erre a tényezőre
nem figyelünk fel, mert állandóan…
A stresszről beszélnék.
A stressz.
Megfeledkezel róla, mert nem látod.
Mint a Wifi, nem látod.
De fizetni fogsz érte.
Gondolj csak bele! A stressz.
Belül stresszelsz.
Ha túl sokáig bent tartod,
kijön a keksz.
Erre felkapják a fejüket a pszichológusok: „Tessék, hogy?”
„Maradj a vicceknél!”
Mesélek a kapcsolatomról a stresszel,
amit mostanáig, 40 éves koromig tapasztaltam.
Tizenhét, 18 évesen hagytam el Málagát.
Abban a korban kurvára leszarsz mindent.
A stressz nem volt a szókincsemben.
Nem volt stresszes az életem Málagában.
Tizenhét, 18 éves koromban Granadába költöztem.
Andalúziai város. Még kisebb hely. Mit mondhatnék még?
Bohém.
Van kultúra, művészet,
zene, múzsa.
Minden séta távolságra van.
Minden egymás ölében.
Szóval Granada nem stresszes.
De…
körülbelül 13 vagy 14 évvel ezelőtt Madridba költöztem.
Profin akartam űzni ezt, és Madridban lehet befutni.
Megfogadtam, hogy nem veszítem el az andalúz identitásomat,
az áramlást, a laza kisugárzást. Vágod?
Szóval nyugodt vagyok Madridban.
Béreltem egy lakást, leraktam a dobozaimat.
Nehogy azt hidd, hogy kipakoltam! Ledobtam mindent,
mondom: „Sétálok egyet. Nem stresszelek az első nap.”
Hallottam a Retiro Parkról, mondom: „Retiróba látogatok.”
Mondom: „Ilyen nemes névvel nem lehet rossz hely.”
„Rendben, menjünk…” Ma már nem mennék.
Nem járok oda.
Azt hittem, sétálni megy oda az ember, inspirálódni.
Nem, visszapillantó tükör kell oda.
Vannak kerékpárosok, futók, kacsák… A faszomba ezzel!
Elsétálva ezt morogtam: „Ez az emberiség örvénye!”
De kiderült, hogy nem csak a Retiro ilyen. Egész Madrid ilyen.
Az egész város. Bármelyik negyede. Usera, Malasaña. Legazpi…
Nézd meg bármelyiket! A gyalogosok tömege…
Néztétek már, hogy járnak?
„Az a fickó bombát megy hatástalanítani.”
„Ő is, de a másik irányba megy. Mi folyik itt?”
Egy nap úgy döntöttem, kifigyelem a sietős fickót.
Mondom: „Lássuk, hova megy.”
Nekiment egy falnak, és ott ragadt…
Mire én: „Jézusom, robotok vagytok!”
Most én nem tudok valamit?
Zombi apokalipszis tört ki,
lemaradtam a hírekről?
Mesterlövész van a háztetőn, mondja:
„Ha 20 másodpercnél tovább mozdulatlan valaki,
kiloccsantom az agyát!” Ugyan már, haver!
A vezetés Madridban?
A madridi vezetés.
Fogalmad sincs, milyen. Granadában szereztem jogsit.
Nyolc éven alatt sose váltottam negyedikbe.
Szentséges Szűz Mária, ezek száguldanak!
Véletlenszerűen váltanak sávot.
Biztos húsz euróba kerül
akárhányszor indexelni akarsz. Ezek kurvára smucigok!
Madridban gondolatolvasóként kell figyelni az előtted és a mögötted lévőt.
Mondom: „A saját gondolataimat is alig tudom megfejteni!”
De nem a repesztő autók a legijesztőbb része Madridnak.
A várakozó kocsik azok.
Rettegek a várakozó autóktól.
Vezetek Madridban. Piros lámpa van, és mondom:
„Csak ne én legyek elől!” És tessék, én vagyok az első.
Kurvára stresszes!
Ott állok, mint szamár a hegyen.
Négy kormánykerék tört el a stressztől. Mondom: „Maradj résen! Rendben lesz.”
„Senki sem fog ordítozni veled. Gyerünk!”
Megjelent a kendőt legyintő szőke is a Pomádéból:
„Gyerünk, fiúk!” Mire én: „Gyerünk!”
És hirtelen hallom, hogy mögöttem dudálnak…
Hátranézek, aztán előre, még mindig piros.
Mondom: „Ez az anyaszomorító időutazó!”
Meghajlította a koordináta-rendszert, a téridőt. Visszament a jövőbe!
Na és a randizás?
A randizás.
Ez nem csak Madridban történik. Mindenhol előfordul.
Mi lett a randizásból? Miért gyorsult fel minden?
Nézd, nem vagyok nyűgös vénember. 40 vagyok.
De az eszem megáll az egésztől.
Megkérdeztem a haveromat: „Hogy kell randizni manapság?”
„Elmész egy sörre vagy összefutsz valakivel?”
Mondja: „Isten ments!”
„Manapság appokat használunk.” Mondom: „Mi?”
„Igen, appokat.”
Mondom: „Appokat?” Mire ő: „Aha.”
„Otthonról flörtölsz.” Mire én: „Komolyan?”
Mondja: „Tegnap szarás közben matcheltem egy csajjal.”
Mire én: „Tessék?” Mondja: „Igen.”
Megesik.
Azt mondja a csaj: „De kedves srác!” A haveromra, aki…
Erre azt mondom…
„Mik ezek az appok?”
Mondja a haverom: „Van egy csomó!”
"Van itt Grindr, Tinder, Vinder, Finder,
Csetszky, Fortisz, Bikinisz, Bondusz, Bringisz, Türkisz, Friszkisz,
Csibisz, Horgolisz és Bumble.
Mondom…
„Van egy tollad? Ezt le kell írjam.”
Nézem ezeket az appokat, és az eszem megáll.
Olyan, mint egy videójáték.
Mondja a haverom: „Ezt nézd! Igen, nem, igen, nem.”
Nyilván kipróbáltam. Összefutottam egy csajjal,
befordultam a sarkon, mondom: „Szia, Dani vagyok.”
„Leszarom. Add a faszod! Húzz haza a picsába!”
Olyan is volt már, hogy otthon ott állok egy darabig
a nappali közepén a sötétben és…
„Nem biztos, hogy tényleg dugtam.”
Nyoma sem maradt.
Olyan gyorsan történt.
Na most a randizás
olyan, mint amikor Netflixezel.
Ez mind szép és jó, de…
gyorsan vége van.
Ez mindannyiunkkal megtörtént, ugye?
Kedd este van fél tíz táján. Hazaértél a melóból.
Összedobsz valamit vacsira, azt mondod: „Nézek egy részt a Netflixen.”
Nem számít, melyik sorozat melyik évadja.
Bárhol is vagy, bármelyik sorozatot is nézed.
Elindítod a részt, eldobod valahova a távirányítót,
és… Elindul, mert megnyomtad a gombot.
Emiatt indul el. „Hát nem szép?” És remek sorozat lesz.
Szerintetek most fikáznám a Netflixet?
Mondod: „Fantasztikus színésznő! Nem vártam, hogy… Hűha!”
„Szent szar, nem lehetett olcsó az effekt!”
Vége a résznek, és azt mondod: „Megyek fogat mosni.”
De felállsz, és megakad a szemed a „Következő rész”-en,
aztán: „Hat, öt, négy…” Keresed a távirányítót.
„Három, kettő, egy…” Kénytelen vagy megnézni.
Muszáj. Nem tudod megtörni a hipnózis erejét!
A nagy pénzrablás összes szezonját megnéztem egy este. Én sem értem!
Kiaknáztam a Netflixet, az egészet.
Elvesztettem az állásomat, a családomat.
A Jóbarátok második évadját nézem újra most.
És fogalmam sincs, hogy mi történt!
Semmire sem emlékszem!
Nem így kell élvezni a dolgokat.
Nem a szüleink randizásáról akarok példát venni.
De nem tudom, mondjuk arról, ahogy húsz éve csináltuk.
Kicsit…
Nézd, a randizás régen olyan volt, mint a régi tévéműsorok.
Tökéletes volt, csak más volt a tempó.
Ugyanaz a szituáció.
Kedd este, fél tíz. Hazaérsz a melóból, összedobsz valamit vacsira,
és 21.20 környékén azt gondolod:
„Bekapcsolom 21.30-kor,
mert egész héten reklámozták…
hogy a műsor 21.30-kor kezdődik.”
Már körülbelül 21.25-kor a nappaliba ballagsz
a biztonság kedvéért, ha véletlenül korán kezdenék. Ugye?
Leülsz a vacsoráddal.
Az idő 21.25.
Most már 21.30, mondod: „Hát jó.”
Már 21.40 van.
És 21.45 van, mondod:
„Talán valaki nem nyomta meg a gombot…”
Bebasz a gebasz, ugye?
21.55-re jár… Talán ismerős nektek,
de van egy olyan hóbortom, hogy amikor filmezés közben
vacsorázok, akkor látok neki,
amikor elkezdődik a műsor, egyszerre.
Ezért ott ülök, gondolom magamba: „Várd ki, ki fog hűlni…”
„Ki fog hűlni a salátám.”
És 22.15-kor
elkezdődik a műsor. Remek.
És nagyon jó. Azt mondod:
„Ez fantasztikus!”
„Ez a két színész mindig jól szerepel együtt.”
„Hú, ez megérte az árát! Azt a mindenit!”
Aztán egy hang azt mondja: „A márciusi reklámszünet után folytatjuk.”
Erre te: „Jó. Élem az életem.”
„Továbbtanulok, lebarnulok,
meglátjuk, mi lesz jövőre.” Hagyjál már!
Csak van valami arany középút?
Be kell valljam, kicsinált a stressz Madridban.
De körülbelül kilenc évvel ezelőtt
valaki az életembe lépett,
és teljesen megváltoztam, hála neki máshogy látom az életet és annak ütemét.
Az első kutyámról van szó. Krumpliorr a neve. Jó?
Még él. Szobatársak vagyunk.
Idős hölgy. Mindig ül.
Nem tudom, hogyan mozog. Átnézek, és ott van.
Bemegyek a szobámba, és ott van. Sose látom mozogni.
Teleportál, mint egy rajzfilmfigura, egy pattogó Goku.
Sose láttam még sétálni.
De elmegyek valahova, és ott van.
Mindegy, ezen kívül…
Valami történt velem, amikor vele voltam.
Teljesen megváltoztatott… Ácsi!
Ne aggódjatok, ez nem „Hű, de különleges a kutyám!” sztori!
Nem. Szerintem kicsit elegünk van.
Nekem biztos. Kicsit elegem van a kutyás emberekből,
mindig mondják: „Az én kutyám…” Pillanat.
Itt kinek van kutyája? Emeld fel a kezed!
Azta, csomó kutyás ember.
Remek. Gondoltam. Ahogy beléptem, belém villant…
Semmi baj. Megszoktam.
Bocsássatok meg,
de szerintem „a kutyás emberek”…
ez egy kibaszott szekta.
Tűrhetetlenek vagytok.
Próbálok nem mindennap ugyanabban a parkban sétálni,
vagy ugyanazokkal a gazdikkal beszélni, mert odáig fajult,
hogy a harmadik alkalomnál be akarok húzni egyet.
Mert ez a helyzet. Talán más országra is igaz, de itt az van…
hogy a kutyák legfeljebb öt százaléka
impozáns, fenséges. Ugye?
Tagadhatatlanul gyönyörűek.
Így irtó kevesen mondhatják, hogy: „Gyönyörű a kutyám!”
A kutya ilyen… Te pedig: „Hát jó.”
De a kutyatulajdonosok 95%-a ilyen:
szedett-vedett zokni, és szeméttelepi kutya.
Ha nem hiányzik a szeme, akkor nincs lába, vagy bizonytalanul jár.
Mondod: „Olyan aranyos a kutyám!”
Mire én: „Leülhetnénk megbeszélni, de nincs időm.”
Szóval ha nem mondhatod, hogy szép a kutyád,
és legtöbben nem tehetjük,
mivel érvelsz? Hogy akarsz dicsekedni a kutyáddal?
Ebben az országban így dicsekedsz:
„Annyira okos a kutyám.”
Mindenki kutyája a legokosabb kutya a világon.
Igen, idáig vagyok az okos kutyákkal.
Ugyan már! A spanyol egyetemekre csak kutyák járnak.
Van egy kedves szomszédom Madridban.
A hatvanas éveiben jár.
Van kutyája, és mivel tudja, hogy rajongok értük,
szerinte mindent tudni akarok, amit a kutyájáról mesél.
Mondhatnám, hogy: „Amennyiben boldog és egészséges,
kurvára leszarom a kutyáját.” Ehhez mit szólsz?
A minap orvul rám támadt a lépcsőházban. „Dani…”
Azt mondja: „Dani, a kutyám olyan okos.”
„Ezt hallgasd!”
„Korán felkelek reggel
és kiveszem a kutyát. Elintézi a dolgát. Bejövünk.”
„Megetetem, iszok egy kávét, eszek egy pirítóst,
és lelépek.”
Mert ezt teszik az idős nénik. Nem mennek ki.
Lelépnek.
Gyerekkorom óta ezt hallom. Minden reggel
attól féltem, hogy kizúg egy vénember és agyonnyom.
Van egy életkorszak, amikor úgy döntesz, hogy lelépsz.
Azt mondja: „Leléptem.”
„A városban voltam, három körül hazajöttem.”
„Ezt hallgasd, Dani!”
„Az első emeleten lakom.” Mondom: „Szomszédok vagyunk.”
"Felmegyek a lépcsőn. Síri csendben, Dani. Síri csendben.”
„Nindzsa vagyok.”
„Öt évet töltöttem Matsumotóban,
minden eshetőségre felkészültem.”
„A szülőfalumban a »Vákuumcsomagoló« néven ismertek.”
Azt mondja…
Felhúzta a szoknyát, az alsószoknyát, a harisnyát…
„Dani, elővettem a kulcsomat. Nem csilingel hangosan.”
„És az ajtóhoz lépek.”
„Bedugom a kulcsot.”
„Hangtalanul kinyílik az ajtó.”
„Mert befújtam kenőolajjal.”
A nindzsa ajtó.
Azt mondja:
„Szóval résnyire kinyitom az ajtót, csak ennyire.”
„Ott az orra, mert tudja, hogy én vagyok az!”
Mire én: „A picsába!”
„Ezt kurvára nem hiszem el. Nézze…”
„Idefigyeljen, szomszédasszony, de jól!”
„Maga reggel nyolckor elment. A kutya elaludt a nappaliban.”
„Fél kilenckor meghallja a fagylaltost.”
„Az ajtóhoz megy, hátha maga az, de nem, ezért újra lepihen.”
„Aztán valaki a szomszédba csenget.”
„Azt ajtóhoz megy, hátha maga, de nem, ezért visszamegy aludni.”
„Fingik egyet,
az ajtóhoz megy, hátha maga az, de nem, ezért visszamegy.”
„Mielőtt maga jött, az a kutya legalább 737-szor ment az ajtóhoz,
hátha maga az.”
„Maga csak az utolsó kört látta, vén bolond!”
„De az a kutya időközben egy nap alatt Jeruzsálembe zarándokolt!”
„Ó, olyan okos kutya, Dani.”
„Hogyne, de amikor felfalja a parkban a gyanús zsacsit, nem szól.”
„Arról nem tetszik mesélni.”
Mondja nekem: „A minap megszidtam…”
Sose mondja el, miért.
Talán megevett egy öt méter hosszú sálat.
„Nézd, de okos!”
„Megszidtam, azt mondtam neki, hogy: »Nem!«”
„»Ezt ne csináld!«”
„Figyelj, Dani! Csak rám nézett,
ilyen pofát vágott…”
Na, most jön a világ legellenszenvesebb mondata. Azt mondja:
„Mintha meg akarna szólalni.”
Meg akart szólalni? A kutyák nem tudnak!
Egy kutya se beszélt még!
„És még egy valami: ha valaha látnék kutyát beszélni,
kirúgnám az ablakon.”
„Maga skizofrén!”
Kurvára elegem van az okos kutyákból, és…
Bocsássatok meg, de inkább őszinte leszek.
Megismeritek az igazi énem. Bocs!
Kávézni se mennék el kutyás emberrel.
Sajnálom!
És ti macskás emberek…
Rendben.
Ki macskás? Bátran!
A koronavírus miatt nem pofozhatlak fel.
Na, kinek van macskája?
Van pár ember, kevesebb, mint a kutyások, de oké.
Mellesleg van, akinek mindkettő van?
Milyen arányban?
Három kutya és két macska. Mi a következő, vaddisznó?
Nos, akinek mindkettő van,
az megúszta. A következő rész nem érint titeket.
De akinek csak macskája van,
bocsássatok meg, de
szerintem…
kisebbrendűségi komplexusban szenvedtek…
mégpedig súlyos.
Az életetek rámegy arra,
hogy mindenkit meggyőzzetek arról, bár senki nem kérdezett titeket,
hogy jobb, ha macskád van, mint kutyád.
Hogy a macska
jobb,
mint a kutya.
Erre azt mondom: „Abba fektetsz időt, energiát, amibe akarsz.”
Az bosszant fel, hogy az érveitek 95%-a ebbe fullad:
„A macskám, hűha! Állati jó a macskám.”
„Hazaérek,
és a macskám jön üdvözölni.”
„Simit kér.”
„Odanyújtja a mancsát.”
„Dobok neki egy gombolyagot, és utánamegy.”
„Mintha
nem is macska lenne.”
„Olyan, mint egy kutya.” Mi a fasz ütött beléd?
Egy kutyát akarsz!
Komolyan.
Sajnálom, de
ha csak kutyád vagy csak macskád van, ne szólj hozzám!
Nem lesz jó vége.
És a gyerekes családok…
Miért vagytok ilyenek, szülők?
Vadbarmok lesztek, amint szülővé váltok.
Például a nők.
Mi bajotok van? Amint anyák lesztek, vagy tudjátok, hogy azok lesztek,
összeomlik az operációs rendszer.
Nem, ez igaz. Nem tudom, hogy szoftver- vagy hardverhiba-e…
Sosem értettem a különbséget.
De egyre több rendszerhibát kaptok.
Például a mértékegységekkel.
Egyre inkább összekeveritek őket.
Eltévesztetitek.
A minap felhívtam az egyik barátomat. Évek óta nem beszéltünk.
Gőzöm sem volt, hogy van.
Felhívom, és mondom: „Szia! Hogy vagy? Jó hallani felőled…”
Mire ő: „Anya vagyok.”
Mondom: „Hűha, ez remek! Hány éves?” Azt mondja: „192 hetes.”
Teljes meglepetésként ért.
Most játékot vagy szivart adjak neki?
„Most azt akarod, hogy számológépet ragadjak?”
Mész bevásárolni. A pénztáros azt mondja: „1532 cent lesz.”
Ez nem borítana ki?
Azért van nagy mértékegység, hogy könnyebb legyen az élet.
Ne tedd ezt velünk, kérlek!
A szülők mániákusak.
Semmi mással sem tudtok foglalkozni, csak a gyerek tanításával.
Miért? Hogy dicsekedhessetek.
„A fiam már kilenc hónaposan járt.” Miért?
Miért kell nyomást helyezni a többi gyerekre, szülőre?
És minden különleges, amit a gyereked csinál.
„Nézd, milyen ügyesen kakál a parkettára!”
„Hát nem csodás?”
Mire én: „Hogyne, mert nyolc. Hihetetlen.”
Megszállottak vagytok! Nem kell ez a nyomás.
Hadd tanuljon mindenki a maga tempójában,
plusz-mínusz pár hónap. Csak történjen meg, nem?
Nem tudom.
Gyerekként csak egy valamit csináltam
öt hónappal túl korán,
mégpedig szaloncukrot ettem augusztusban. Ennyi.
A barátom…
Málagai. Bea, a legjobb barátom. Gyerekkorunk óta barátok vagyunk.
Csodálatos nő. Kedves, nagylelkű, gyönyörű.
Zseni, egészségügyi szakember, orvos, orvosnő.
Akárhogy is akarod nevezni.
Nagy szám, első volt az osztályában. Ő a tuti.
Kivételes nő.
Két gyereke van. Amikor megszülte az elsőt,
engem kért fel keresztapának. Odáig voltam.
Ezért ha Málagában járok, igyekszem meglátogatni őket.
Amikor
a gyerek hat hónapos volt,
elmentem hozzá. „Szia, Bea!” „Szia, Dani! Hogy vagy?”
Mondom: „Hol van Paquito?” Mondja: „Elment vásárolni.”
Paquito a férje.
Mondom: „Hol van Nico?” Ő ugye… Azt mondja: „Odabent…”
Valami bölcsőszerűségben… ott feküdt a kölyök.
„Ott van. Most ébredt.”
Ezért odamentem… És én normális hangon beszélek babákhoz.
Oké? Nem vélekedek erről, mert nem vagyok szülő, tudtommal,
de normális hanggal beszélek. Mert van egy gyanúm.
Bármennyire is kicsik,
a kölykök okosabbak, mint hisszük. Ugye?
Elképzelem a gyereket, ahogy ott fekszik az ágyban, a bölcsőben, mindegy.
A baba látómezőjében ki- és belépnek az emberek.
És ezt csinálják…
Szerintem ezt gondolhatják:
„Málaga legostobább embereihez kerültem.”
„Vagy az, vagy Bourbon-ház leszármazott vagyok.”
Igyekszem normálisan beszélni.
Nem mondom, hogy a tőzsdéről kell beszélünk a babával.
Csak normálisan viselkedek.
Na most ott a barátom, Bea. Odamegyek.
„Mizu, Nico? Hogy boldogulsz, szépfiú?”
„Nagyon jóképű vagy. Úgy hiányoztál!”
Hirtelen ezt hallom:
„Nézd mennyit nőttem, keresztapa!”
„Már nem jó rám a kötött csizma, amit tőled kaptam.”
„Bea?” Ne feledd, orvosnő! „Bea?”
„Nem, én vagyok az, a keresztfiad!”
„Itt vagyok a bölcsőben!”
„Úgy megnőttem!”
„Fel sem tűnt neked?”
Mire én: „Jézusom, legalább eltakarnád a szádat!”
Mikor lettél hasbeszélő?
Nem értem. Hadd beszéljen, ha készen áll rá!
De ne beszélj helyette! Kiráz a hideg ettől.
Mindent megcsináltok helyettük.
Hat hónapos. „Nézd, mekkora!”
Mániátok a növekedés.
Kilenc hónap: „Odanézz!” Mire én: „Oké.”
Másfél éves: „Növekedésroham!”
Kétéves: „Megnőtt.” Mire én: „Hogyne, Bea. Hisz gyerek!”
„Hogyne nőne. Ez normális.”
„Nem igazán rendkívüli.”
„Rendkívüli, ha hat hónap alatt ilyen magasra nő.”
„És ha ekkora lenne egyévesen.”
„Aztán ekkora másfél évesen.”
Kettő lesz és: „Bea, hol van?”
Azt mondaná: „Ezt kapd ki, visszabújt a puncimba!”
Mire én: „Hűha!”
„Ez rendkívüli! Hívd Muldert és Scullyt!”
„Hívd a híradót!”
„De mindeközben,
amennyiben nem dugod egy terráriumba egy leguán mellé,
a gyerek tovább fog női
a fejlett világbeli fiziológiai és táplálkozási normáknak megfelelően.”
Kurvára megszállottak vagytok.
Nem akarjuk őket megenni. Gyerekek, nem kismalacok.
Ez kicsit elfajult. Sajnálom,
Csak néha ezek a dolgok…
Bocsássatok meg!
Hű, ez a víz de jó ízű!
Nos, sajnálom. Ott tartottam,
hogy elvesztettem a fonalat. Krumpliorr, emlékszel rá?
Így szabadultam meg a stressztől Madridban Krumpliorr segítségével.
Dicsekedés helyett
mutatok egy fotót, hogy láthassátok.
A legelfogulatlanabb módon adom elő a történetet,
aztán továbbállunk.
Nincs fantázia, mágia, Gandalf, Patkányfogó, marhaság.
Ő itt Krumpliorr.
Rendben?
Mintha meg akarna szólalni.
Felénk mutat, jó?
A hátsó sorban mondják: „Az a segge vagy a könyöke?”
Kedves kutya.
Csak annyi baj van vele, hogy könnyen hízik.
Sokat kell sétáltatni, figyelnem kell a kajájára.
Nemrég időpontja volt az állatorvosnál rutin vizsgálatra.
Belenéztek a fülébe, ilyesmi.
Az állatorvos a mérlegre helyezte,
így szól: „Dani,
ez itt komoly körméret.”
Mire én: „Igen, kicsit méretes.”
Gondolom: „Remélem a kutyáról beszél és nem a faszomról.”
„Így is elég nehéz karcsúsítani.”
Ez semmi. Majd lemegy,
amint mezítláb lépek a templomba.
Nevettek, mintha állandóan mezítláb mennétek templomba.
Krumpliorr akkor jött az életembe, amikor épp egyedül éltem,
el voltam foglalva a munkával, állati stresszes voltam.
Mit sem tudtam a kutyákról.
Most már sokat tudok. Ha szabad, adnék pár tanácsot a háziállatokról,
legyen az kutya vagy macska. Jól csináld! Szeresd!
Vigyázz rá! Adj neki jó ételt, vidd állatorvoshoz…
Csak csináld jól!
Komolyan. Ez egy élőlény, és érzései vannak.
Nem fasiszta. Próbáljuk gondoskodni róla, oké?
Szóval kedd volt.
Aznap reggel felkelek,
leviszem a kutyát. Elintézi a dolgát.
Felmegyünk reggelizni, én pedig megyek dolgozni.
Hazaérek négyre, van félórám
levinni elintézni a dolgát, mielőtt át kell mennem egész Madridon.
Ezért stresszesen leviszem.
Viszont ha stresszelsz, a kutyád érzékeli ezt.
Mondom: „Gyerünk, hol a kis kaki? Gyerünk, pisilj! Késni fogok!”
Pisil és kakil, és hazaindulunk a parkon át.
Rohanok. Durván kések,
és a kutya megáll. Mondom: „Gyerünk, Krumpli! Gyere, Krumpliorr!”
És nézem, hogy miért nem mozog.
Láttam, hogy nagyon meg akar állni egy pillanatra
mert meg akart szagolni egy virágot.
Ott álltam és néztem,
és hirtelen mindent értettem.
Akkor mondtam: „Ácsi, talán erről szól az élet!”
„Talán arról szól az élet,
hogy néha megállunk
virágot szagolni.”
Elővettem a mobilom,
lemondtam az aznapi megbeszéléseimet, elhalasztottam a többit,
kikapcsoltam a telefont, zsebre tettem,
elengedtem a kutyát, azt mondtam: „Krumpliorr,
a mai délután a miénk.”
„Ez a mi délutánunk.”
Igen, uram.
Ennyi volt.
Az a nap mindent megváltoztatott.
Az ő életében is. Remekül szórakozott aznap.
A bokrokban bujkált,
oda pisilt, ahova akart,
azt szagolt, amit akart,
játszott pár gyerekkel. Párszor megtámadták…
Remek móka volt.
Azóta az életem szorosan összefonódott
konkrétan a kutyákkal de általában véve az állatokkal.
Három kutyával élek. Nyáron néha öt vagy hat is van.
Jelképesen örökbe fogadtam egy szamarat, egy csimpánzt, egy orangutánt,
kis Vukot és a Kung Fu Pandát is.
Ez elfajult.
Mindegy,
most nem adom elő a szokásos beszédet arról,
hogy a kutya jobb az embernél.
Nem, ez így túlságosan le van egyszerűsítve, nem?
De igaz, hogy miután hosszú ideig velük élsz,
észreveszed a jeleket, hogy jobbak nálunk. Pár megfigyelés.
Elmondok néhányat.
A kutyának nincs zsebe, és ez az előnyére válik,
mert úgy él, hogy nem aggódik az anyagi javakon.
Kimész. Azt mondja: „Felrakod a nyakörvem? Kurva jó!”
„Még a hámot is rám adod? Kurva jó!”
"Fel adod rám a rózsaszín, csillogó kabátomat? Kurvaanyád!”
„De sebaj. Menjünk!”
És látom is.
Amikor becsukom az ajtót, és így néz rám:
„Nem bánnám, ha bezárnád a kulcsot.”
Vagy az állatorvoshoz mész, az egyik legdrágább dolog.
Az állatorvos azt mondja: „300 euró lesz.” Nézem a három kutyát. Mondják:
„Nekem nincs…”
És a másik…
„Én csak most keltem.”
Van más valami is,
amiben felsőbbrendűbb a kutya.
A kutya és a macska is.
A hím kutyák, macskák és a nőstények is. És a nem-binárisok is, oké?
Sok embernek megfordul az agyában ez a gondolat,
mert jellemző lenne.
Remélem, nincs gyerek a teremben.
A kutyának és a macskának van egy olyan képessége,
hogy
meg tudják nyalni
a saját nemi szervüket.
Valaki azt mondta:
„Biztos vagy benne?”
A Buyo nevű kutyám szakértője ennek.
Őt fogadtam be másodikként.
Egész nap odalent van, nekimegy, megdolgoz érte, kinyalja.
Gyűlöletet és irigységet hoz ki belőlem…
„Jól van, Buyo. Elég lesz.” És csak nyomja…
Bosszút áll rajtam. Lenyestem a golyóit, mire ő: „Fojtsuk a csirkét!”
Mire én: „De…”
És folytatja.
Jó húsz percen át.
Amint bemelegedett, jöhet a segg. Mire én: „A fenébe!”
Sokszor gondolom magamba:
„Nem szégyelli, hogy mások előtt csinálja?”
Hogy szégyelli-e? Egy kutya? Szégyellős?
Egy állat, ami szarás közben a szemedbe mered.
Mikor szartál legutóbb szemkontaktussal?
Nem emlékszel, igaz?
Jobbak nálunk.
Van egy költői kérdésem.
Ha ki tudnád nyalni magad, megtennéd?
Elgondolkodtató.
Hagylak gondolkodni rajta.
Nyilván ma nem válaszolsz,
de holnap reggel az asztalnál az anyáddal…
Hétköznapi kérdés. „Hé, anya! Ha…”
Van egy másik kérdésem is, jó?
Ez csak azoknak a pasiknak szól,
akik igent mondtak az első kérdésre.
Oké? Akik megtennék ezt.
Oké? Készüljetek fel!
Csak az arcod felső felét látom, de elég csibész.
Az egyik kiválasztott vagy.
Ha tudnád magadat nyalogatni,
és megtennéd, az a kérdés, hogy:
lesz-e figyelmeztetés?
Gondolj bele! Nem kell válaszolni.
Ez nagyon személyes,
de szeretem elgondolkodtatni az embereket.
Elmondom, én mit tennék.
Nem gáz. Nincs vesztenivalóm.
Nemrég Szent Pétert küldtem el a picsába. Szerinted érdekel?
Szóval, ha megtehetném, megtenném-e?
Nyilvánvalóan!
Már a kilencvenes években… 1991 óta próbálom ezt elérni.
Mindent beleadtam, de nem vagyok igazán hajlékony.
Szerintem bizonyos szempontból túlértékelt a gerinc.
Életemben nem láttam szomorú csigát.
Na most,
a második kérdést illetően,
ha tehetném és megtenném…
a figyelmeztetés…
Nem adnék.
Kussolnék, mint a szuka.
Saját fenntarthatósági hurkot alkotnék.
Kínálom.
Keresem.
Mivel vega vagyok, egy kis fehérje nem ártana.
Ha végeztem, puszi az arcon, jó éjszakát kívánok.
Ugyan! Hát persze!
Hogyne tenném meg!
Tárd ki a elméd!
Tiéd az egész.
Segíts felebarátodon.
Légy jó keresztény!
Bocsáss meg!
Sajnálom, totál megtébolyodtam ma.
Olyasmiket mondok, amiket nem várnál tőlem.
Talán egyesek csalódtak bennem.
De ez a helyzet.
Én is utálok sok mindent. Tudom, hogy ez rossz,
de mindenki utál ezt-azt. Nem is tudom,
utálok sorban állni, hallod. Ki nem állhatom.
Vagy amikor a szomszédom reggel nyolckor renovál.
Elgurulok. Puszta kézzel meg tudnám ölni.
Utálom, ha kihűl a pirítósom.
Utálom, ha kakilnom kell zuhanyzás után.
Mondom: „Basszus kulcs.”
De emberként van ettől rosszabb,
még pedig az embergyűlölet, nem csak a helyzetek utálata.
Nos, gyűlölök embereket.
Van ettől rosszabb. Ha konkrét emberről bevallom, hogy gyűlölöm,
azt senki más nem gyűlöli.
De ki nem állhatom őket. Bocs. Gyónnom kell. Kiadom magamból.
Szeretném, ha ismernétek.
Gyűlölöm Rafa Nadalt.
Tiszta szívből gyűlölöm.
Nem mostanság. A legeleje óta gyűlölöm.
Ki nem állhatom!
Rafa Nadal.
„Minden idők legjobb sportolója.” „A legjobb spanyol atléta.”
A gyerekek imádják. Az anyák szeretik…
Jó példát mutat. Jóképű, méltóságteljes, udvarias.
Húsz Grand Slamet szerzett! Húszat!
Mit csinálsz ennyi Grand Slammel? Másnak is had jusson!
A kurva életbe!
Pár éve, Franciaországban, ha jól emlékszem, feljelentették Nadalt,
mert állítólag doppingolt egy versenyen, a Roland Garroson.
Gondold el, milyen lehetett a tárgyalás előtt.
Szegény srác min mehetett át, a rágalmazás…
Aztán a tárgyalás.
Nyilvánvalóan Nadal nyert, mert nem doppingolt.
És komoly kápét kellett fizetniük neki,
mert rontottak a hírnevén, az imázsán, vagy mi.
Tudod, mit csinált a pénzzel? Azzal a vaskos csekkel? Tudod?
Egy francia NKSZ-nek adományozta.
Nem cserél helyet a szemed ettől a kurva pofontól?
Kibaszott Rafa Nadal. Vízben áll a szülővárosa, és ott van.
Meg is oldja az árvíz problémát. Csak ő van Mallorcában?
Nincs más. Rafára van szükség.
Húsz Grand Slammel az öve alatt.
Gyűlölöm Meryl Streepet. Gyűlölöm.
Meryl Streep, Fighter 2. Gyűlölöm.
Minden idők legjobb színésznője. Minden előadás hiteles, természetes.
Mindenben az, minden filmjében. Az összesben.
Ráadásul aktivista, feminista. Elkötelezett.
Minden filmje Oscar-díjat érdemel.
Jézusom, elég már! Ne legyél már ennyire jó!
Undorító.
És Angelina Jolie?
Amellett, hogy jó színésznő, bombanő.
Hány éves korában szűnik meg a dögössége?
Az IQ-ja a zsenik szintjét üti,
mindenféle hajléktalan gyereket befogad: „Gyerünk, menjünk haza!”
A kék kivételével minden színből van egy neki.
Gyűlölöm Broncanót!
Gyűlölöm Vicente del Bosque-t!
Gyűlölöm Clara Lagót!
Gyűlölöm Sergio Dalmát!
Gyűlölöm azt a seggfejet, Antonio Banderast!
Elegem volt!
A minap találkoztunk.
Húsz évvel idősebb nálam, de az öcsém lehetne. A picsába vele!
De ha van egy valaki, akit megdöfnék…
vagy megdöfnék…
Elnézést.
Mindkét jelentése működik.
Igen, attól függ, melyik rész nő meg.
Mindegy, szóval ha egy valakit kéne mondanom,
akibe beleönteném
vagy ömleszteném…
a gyűlöletem és a megvetésem utolsó cseppét is,
nem más, mint
Hugh Jackman.
Ki nem állhatom. Ő a főellenségem, a nemezisem.
Ő Hugh Jackman.
Ott van.
Nemzetközi, ausztrál, színész,
Hollywood, hírnév.
Sok éven át rengeteg magazinban
a világ legjóképűbb és legvonzóbb emberének titulálták.
Nézzetek rá!
Az az arcszimmetria.
Azok az apollói arcvonások.
Az a test, amit Olimposz istenei faragtak.
Minden pórusából árad a Stendhal-szindróma.
Az a rohadék köröket fut a kocka hasával.
Egy nap ezt akartam mondani:
„Nem is annyira jóképű. Egyáltalán nem.”
Magamhoz mértem.
Aztán kezdődött a gyűlölet.
Mint tudjuk, a hasonlítgatás gyűlöletet szül.
Így kezdődött.
Nem baj, nevethettek. Feldolgoztam.
Rengeteg terápiával.
Tudom, első látásra lesújtó:
„Hogy különbözhetnek ennyire, amikor egy fajhoz tartoznak?”
Ugyanazok a részek!
Nem kell részletesen kivesézni. Ne aggódjatok, majd én!
Meglátjátok, hogy miben különbözünk. Van velem baj.
De órákig regélhetnék erről.
Például a szemem. A szemecskéim.
Remélem, feliratozzák ezt.
A szemem.
Az a helyzet, hogy kicsi a szemem, nagyon apró.
Közel is vannak, nem?
Apró, közel egymáshoz.
Ha kicsit közelebb lenne, azt mondanád:
„Valami baj van vele.”
Nem tudok 3D-s filmeket nézni.
Túl széles a szemüveg. Nem fedi a lencse a szemem.
Nincs térlátásom. Nem éri meg a jegyárat.
Nem tudok hízni, asszonyom. Nem megy.
Ha hízok, az arcomra megy, de kicsi és közel marad a szemem.
Senki sem menekülhet előlem!
Olyan a szemem, mint azok a gomblyukak a bohóc jelmezeken.
És az orrom? Mi a helyzet az orrommal?
Nem tűnik fel, mert Spanyolországban vannak méretes példányok.
De vigyázz az enyémmel!
Egy kölyök könyökét ragasztották rá a pofámra.
Vigyázzatok!
Három látogatás, és kipakolom a szemüvegest.
Soha nem esett le szemüveg az arcomról.
Egy kurva alkalommal sem, és vertek gyerekként, oké?
Mindig ezen az oldalon. Ezért ferde.
Kiskoromban
egy málagai úszóklub tagja voltam.
Nyáron a Misericordia strandra mentünk úszni.
Nyilván a hátúszás volt az erősségem.
De váltanom kellett. És ilyenkor a parton a haverjaim…
Mondom: „Hagyjátok abba, pöcsök!”
„Oké, mindenki ússzon a bójához és vissza!”
Sose mentem.
Ferde hajógerinccel úszok körökben, mint félkarú a kenuban.
És éles is.
Ha közeledsz, látod, milyen éles.
Gondolod: „Nem nagy ügy.” Dehogynem az, néha nagy ügy. Az.
„Hagyjál!” De mondom…
Volt olyan idő, amikor…
nyalásból császármetszés lett, mentőt kellett hívnom.
És nem a legrosszabb képemet hoztam. Ez profi fotó.
Ezt használtam stand-up szettre évekkel ezelőtt.
Már két, három hónapja terjedt a neten, amikor végre
ránéztem és rájöttem valamire. „Pillanat…
hiányzik az egyik fülem.”
Mondom: „Ezt hogy? Egyenesen a fotósra néztem.”
Mint amikor hirtelen odanézek: „Dani!”
Megfordulok, és lekap, mielőtt a testem utoléri a fejem.
Picasso unokája vagyok?
Szóval jóképűbb nálam. Mit mondjak?
Hugh Jackman, egy.
Dani Rovira, nulla.
De nem itt volt a vége.
Ekkor kezdődött a csata.
Ez egy intenzív csata kezdete volt.
Minden nap próbálok jobb lenni nála valamiben.
Már évek óta… Neki fogalma sincs erről, oké?
Ez az én rigolyám.
Gondoltam: „Csak jobb vagyok valamiben!” Harcos vagyok.
Mondom: „Hogyne, a kutyák!”
Spanyolországban vagyok, és segítek a kutyákon,
hogy örökbe fogadják őket, ne bántalmazzák őket,
törvényeket írok…
Mondom: „Kétlem, hogy ez a pasi is…”
Nézzétek!
Először is, ez egy lesifotós képe.
Sosem néz ki rosszul a lesifotókon.
Nézzétek, hogy ki van öltözve!
A húgom esküvőjére nem öltöztem ki ennyire.
És nézzétek azokat a kutyusokat!
Van kis mellényük, nehogy megfázzanak a hideg esőben.
Látjátok a csizmákat? Igen?
Nézd a kis fehér kutyust.
Ő sebész.
Épp epehólyag-műtétet végzett el.
Vagy havert ivartalanított.
És ott van ez a srác.
Amúgy rólam nincs jó lesifotó.
Nézzétek a ruhámat!
Derékig tél van. Derék alatt nyár.
Szarzacskó lóg a markomból.
Abban a zacsiban szar van.
Olyan közel volt a kuka.
Szívesen kérdezném: „Lesifotós, nem várnál egy percet?”
A bűbáj koppinthatatlan.
Ez itt a két bolhazsákom.
A harmadik itt még nincs meg.
A kicsi barna Buyo, Mr. Önfelláció.
A fekete rajzfilmfigura Krumpliorr.
Azt hiszem, az az arca.
Különben visszafelé sétálna.
Ott van egy XI. századi fickó. A felvétel után jelent meg.
Hugh Jackman, kettő.
Dani Rovira, nulla.
Mondom: „Valamiben le kell győznöm.”
Mondom: „Ez tényleg közel lesz.”
Nézd, 40 vagyok. Szolid kor.
Vékony vagyok. Edzek.
Többé-kevésbé…
jó formában vagyok, ugye?
Ez a fickó mindig is jó erőben volt, de basszus, majdnem 60 éves.
Mint az a pöcs, Antonio Banderas.
Mondom: „Talán holtponthoz értünk,
talán most kicsit lankad az ereje, és én… Ugye?”
„Talán ha más szögből nézzük, akkor…”
Ez három éve készült.
Igen, asszonyom. Egyetértünk.
Én is megdugnám.
Ezek mindig gyönyörűek. Minden gyönyörű benne. A haja.
Ezek az emberek… Bármit is tesz, jó a haja.
Felpofozod? A haja sértetlen.
A sütőből húzod ki a fejét? Jó a haja.
Hunyorog a napfénytől, de jóképű.
Azta, de mennyire jóképű! És ehhez mit szóltok?
Lapos has…
És akkor itt van ő.
Az én szememet is kisütötte a nap. Oké?
De talán a nap másik szakaszában.
Az én hajam is vizes, de úgy festek, mint…
egy római barbár.
Nem nagyok a fogaim, de itt hód fejem van.
„Szia! Hód vagyok.”
Fel kell dugni egy padel ütőt a seggembe, és hód vagyok.
Leégett vállak.
„Nem telt a kibaszott Photoshopra?”
"Lehet teljesen vörös vagy fehér,
de ezt ne! Úgy festek, mint egy epres jégkrém.”
Mint a Notre Dame-i toronyőr, aki a tűz elől görnyedve menekül.
„Vízbe kell tegyem a golyóimat!”
A kopott gumis, nyolc eurós Carrefour fürdőruhámban.
Hiányzik az egyik kibaszott karom!
Hugh Jackman, három.
Dani Rovira, nulla.
Mondom: „Még nyerhetek.”
Voltak nagyobb visszatérések, ugye?
Pár hónapra rá
ezt találom.
Hugh Jackman 2009-ben az Oscar-díj ceremónia házigazdája volt.
Láttam.
A legjobb Oscar-gála volt.
A legeslegjobb Oscar-gála valaha. Senki sem vezette ilyen jól.
Hű, ez a pasi…
Micsoda házigazda! Olyan előkelő! Milyen frappáns humor!
Ez a hat méteres torony tud táncolni. Tud énekelni.
Ámulatba ejtő volt. Mikor vége lett, volt egy ilyen „Eltaláltam!” nézése.
Az egész világ a lába elé borult.
Senki nem írt rosszat.
Eltalálta.
Három évig voltam a Goya-díj házigazdája.
Én voltam az első, második és harmadik, hogy sorban legyen.
Életemben nem kritizáltak ennyit.
Soha, egész életemben.
Másnap, azt a kurva,
Málagába jöttem meglátogatni a szüleimet.
TV, rádió, magazin,
kritikusok, közösségi média, Thermomix, teletext.
Egy reggel felébredek: „Anya, jégesőt hallok?”
„Nem, Dani, csak kavarják a szart. Aludj csak!”
Ugyan már!
Egyenként három órásak voltak. Három műsor az legalább tíz óra.
Szóval kaptam jó kritikát?
Még az algoritmusok is
ellenem vannak.
Írd be a Google-ba, hogy „Dani Rovira Goyas”!
Menj a képekre! Ez az első kép, amit látsz.
Hugh Jackman, négy.
Dani Rovira, nulla.
És ha négy gólt beengedsz…
szinte elkerülhetetlen.
Jön az ötödik.
Az ötödik fáj a legjobban, mert ez az utolsó.
És ez fáj a legjobban.
Hugh Jackman nem más mint
a Rozsomák.
Minden idők legjobb képregényszereplője.
Az a baszott mutáns rohadék.
A Rozsomák!
A karmok.
A feromonok.
A farkas.
Az alfa Rómeó!
Micsoda kár!
Nincs több kérdés, bíró úr.
Vagyis van egy.
Van még egy. Egy utolsó kérdés.
Készüljetek!
Válaszolhattok. Egyszerű kérdés.
Örülnék, ha reagálnátok.
Nevettetek?
Igen!
És tessék!
Igazán köszönöm.
Nyilván a taps kölcsönös.
Nektek is szól.
Ma mind elértük a célunkat.
Ti nevetni jöttetek, én pedig megnevettetni.
És megcsináltuk. Mind nyertünk,
és a nevetés is nyert.
Higgyetek nekem! Egyáltalán nem számít,
miért nevettél.
Nem számít, hogy igaz vagy hamis-e, amit mondok.
Nem számít,
hogy igazam volt-e vagy sem.
Nem számít, hogy egyetértesz-e vagy sem.
Nevettél, mert a nevetés mágiája mindent felülmúl.
Szerintetek tényleg…
ennyi gyűlölet van bennem,
amit ma egész este védtem?
Köszönöm a bizalmat, de be kell valljam, hogy volt bennem.
Sokat gyűlöltem.
Egészen a közelmúltig.
De nemrég rájöttem valamire.
A gyűlölet nem vezet sehová.
A gyűlölet mindig időpocséklás, energiapazarlás.
A gyűlölettel fekélyt, stresszt, betegséget vonzunk az életünkbe.
Komolyan azt hiszitek, hogy akiket itt emlegettem…
Szerintetek tényleg gyűlölöm
Sergio Dalmát, Rafa Nadalt, Hugh Jackmant,
Antonio Banderast, Broncanót, Clara Lagót
vagy Vicente del Bosque-t? Tényleg?
Száz ilyen termet meg tudnék tölteni
a csodálatommal, amit irántuk érzek.
Sőt, elárulok egy titkot.
Amikor nekiálltam ennek a szettnek, nem tudtam, mi lesz belőle.
Fogtam tollat és füzetet,
és listát írtam azokról, akiket a legjobban tisztelek.
Az élet minden területéről.
Színészek, színésznők, énekesek, tudósok, költők.
Még névtelen embereket is, a szomszédjaimat. Szinte végtelen a lista.
Nem fért ki mindenki, de tudod mi lett a lista neve?
A Halley-üstökösök listája.
Gondoltam: „Olyan szerencsések vagyunk, hogy élhetünk,
és hogy körbevesznek ezek a Halley-üstökösök.
Mert végül is a létezésük jobbá teszi az életünket.
Boldogságot okoznak, inspirálnak, szórakoztatnak,
segítenek javítani önmagunkon.
Ezért sajnálom azt, aki köveket ragad fel a földről
és a Halley-üstökösök felé vetik.
Először is abszurdnak tartom. „Sose üss üstököst!”
De néha megesik.
Megesik, és talán egy nap eltalálsz egyet,
és te leszel az első fasz, aki kilőtt egy Halley-üstököst az égből.
Nem kellene utánoznunk őket! Születésüktől fogva felülmúlhatatlanok.
Beleőrülünk, ha megkíséreljük. Lehetetlen.
Remélhetőleg egy nap
önmagunk lehetünk.
Az lenne ám a győzelem.
Miközben azon dolgozunk, lazuljunk el kicsit!
Nyugodjunk meg! Ne versenyezzünk ennyit egymással!
Önmagunkat kell kihívni, hogy jobbak legyünk, mint voltunk.
És megengedhetünk rossz napokat! Semmi baj.
És ha véletlenül te vagy a legjobb valamiben, remek!
Le a kalappal.
De ha a 1534. vagy abban a valamiben, az is remek!
Sokkal boldogabb leszel.
Ez a sok irigység és gyűlölet.
Az irigység rosszul kezelt csodálat.
Vegyük az irigységet, a gyűlöletet, a félelmet,
az összes szart, és irányítsuk valamibe,
ami tényleg megéri!
A gyűlölet a gyávák útja. Tudjátok, mit tesz az, aki bátor?
Azt mondja: „Szeretlek.” Azt teszi.
Szóval amikor hazamentek, ragadjátok meg anyut, aput,
mondd nekik, hogy szereted őket!
Mondd ezt el testvérnek, barátnak, kutyának, szobatársnak!
Mondd, hogy: „Szeretlek!” Ennél bátrabb dolog nincs.
Olyat fogadok az életembe, aki ki tudja mondani.
Ezt a műsort életem legfontosabb emberének szeretném dedikálni.
Bárhol is vagy, te vagy a múzsám!
Ez neked szól! Szeretlek, Messi!
Nagyon köszönöm, Málaga!
Nagyon szépen köszönöm.
Csak…
Köszönöm, tényleg. Csak…
még egy valamit mondok.
Mielőtt elmegyünk, meg szeretném köszönni mindenkinek,
hogy eljöttetek ide.
Ezt mindig elmondom, de mostanában több hangsúllyal,
mert végül is tény, hogy a színház, a mozi,
a kulturális központjaink jelenleg a legbiztonságosabb helyek a Földön.
Köszönöm a bátorságot és az elkötelezettséget!
És amikor egy közönség élőben lát,
szeretek megosztani még egy utolsó zaftos valamit magamról.
Nagyon remélem, hogy egy életen át segít ez az ajándék.
Talán kicsit ismerősebb lesz a málagaiaknak.
Közben elpakolom a cuccom.
Mielőtt kifutok az időből.
Mesélőként kezdtem.
Sőt, egy közeli teaboltban kezdtem.
A Mártires téren, az El Harén teaboltban.
Évekig meséltem ott történeteket, mielőtt humorista lettem.
Elő tudtam adni, nem is tudom,
közel ötszáz különböző mesét. Mind különlegesek voltak.
De emlékszem, egy nap kitaláltam egy rövid történetet.
Nagyon meghatott ez a történet.
Megtartottam magamnak.
Mindenhova magamba hordoztam.
Gyerekként a lelkem mélyén tartottam, ahogy mondani szokás.
Nem meséltem el sokszor.
Csak különleges személyeknek különleges körülmények közt.
De felnövünk és tanulunk,
ez elvileg kéz a kézben jár.
És tanultam valamit, amikor valami pasas írását olvastam.
Gandhi, hoppá.
Így szólt:
„Csak azt veszíthetjük el, amihez ragaszkodunk.”
Ezért meg szeretném osztani ezt a kis mesémet,
hogy ti is elmesélhessétek, bárhol is jártok.
Hozzáteszem, ez koronavírus előtti mese.
Talán nem most a legjobb idő elmondani,
de képzeljük, hogy évekig bennünk marad.
Ez az ajándékom. Jó egészséget hozzá!
Így hangzik:
„Egy kis faluban
az összes falusi
cukros ajakkal ébredt fel egy szép reggel.”
„De aznap reggel
csak azok jöttek rá erre,
akik meg akartak csókolni valakit.”
Barátaim, menjetek a világba,
és kutassátok fel minden zug édes cukrát!
Ne keseregjetek,
mert az élet gyönyörű!
A feliratot fordította: Lucy K. Melocco