Downloaded from YTS.MX
EN COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
-God morgen, Daniel. -God morgen, Manolo.
-Kaffen din. -Og toasten.
Her er kaffen din.
-Takk. -Og ristet brød med olivenolje.
Vel bekomme.
Takk.
HAT
Faen.
-Sett det på regningen min. -Den er god.
Kom, Bruno! Kom!
Faen.
HAT AV DANI ROVIRA
Ok, vi ses. Ha det.
Hva?
Ah, ingen maske.
Nå går jeg.
HAT AV DANI ROVIRA
Dere aner ikke
hvor glad jeg er for å være her i dag, i Málaga,
etter å ha overlevd, og fylt 40. Ja, for faen!
Se…
Når du har vært gjennom cellegift, er du stolt av de hårene du har.
Se. Se her.
Sprøtt, hva? Jeg var…
Det var nære på.
Et øyeblikk var…
Jeg brukte året på å forhandle med St. Peter.
"Kom opp, Dani." "Nei, kom ned, du, det er like langt."
Han sier "Kom opp!", jeg sier "kom ned". "Jeg har mye å gjøre, kom opp du."
Jeg sier "Jeg er ikke…"
Han sier "Ok, men du må ofre håret". "Greit. Avtale."
Jeg var for lat til å dø.
Så takk for at dere kom.
Det er jo en grunn til at dere kom hit i dag, ikke sant?
Dere kom hit for å le. Ja?
Og som komiker
er det min jobb å hale latteren ut av dere.
Det er avtalen, ikke sant?
Som dere ser, er dagens show spesielt, det er kameraer som filmer.
Det blir en Netflix-special som vil bli strømmet
i over 1700 land.
Hvor mange land finnes det? En drøss.
Drøssevis med land.
Men nå skal dere høre.
I løpet av de siste årene
har folk, og særlig komikere, hatt det tøft,
fordi mange føler seg krenket av alt mulig rart.
De blir fornærmet av ingenting.
Så siden veldig mange vil se dette,
så er dette til dem som kan komme til å bli krenket av noe jeg sier.
Til de som kanskje blir fornærmet, vil jeg si dette:
Vi har gjennomgått en global pandemi. Den pågår fortsatt.
Det ble erklært unntakstilstand i Spania.
Landet stengte ned.
To dager senere fikk jeg diagnosen kreft.
Åtte cellegiftbehandlinger.
En hver. 15 dag.
Pumpe skit inn i kroppen i seks timer.
Én og en halv liter gift.
Det føltes som å ha blitt påkjørt. Av en bil, ikke en lastebil.
Håret mitt falt av.
Jeg gikk ned i vekt, kastet opp.
Atten strålebehandlinger.
Brystet og strupehodet mitt luktet stekt kylling.
Jeg er veganer.
Etterpå dro jeg til Hellas for å lage en film om flyktninger,
orkaner, branner, katastrofer på havet.
Jeg fikk en øreinfeksjon.
Jeg dro tilbake til Madrid, men var i karantene i fjellene.
Jeg tilbrakte bursdagen min alene.
Og så kommer du
og blir krenket av en liten vits? La meg si deg noe.
Du kan suge ballene mine forfra og bakfra.
I hvert fall…
Det er varmt her.
Ok…
La oss begynne. Kanskje noen allerede begynner å føle seg krenket.
Mange vil bli skuffet og si "Faen, Dani…
Er ikke du veganer?
Så hva er dette?
Hva er dette?"
Det er kunstlær.
Jeg måtte drepe noen planter. På grensen av det etiske.
Jepp, jeg har blitt veganer. Sånn er det.
Mange sier til meg: "Faen, Dani, hvorfor lider du frivillig?"
"Hver sin sak", svarer jeg. Folk følger fortsatt Málaga fotballklubb.
Vi velger våre lidelser.
Jeg har blitt veganer, og det rare når du blir veganer,
er at folk plutselig bekymrer seg for helsa di.
Dette er folk som har en master i ernæring.
Særlig dem.
Det kom en feit fyr bort til meg og sa:
"Men, Dani, kompis, hva gjør du med proteiner?"
"Det samme som deg når du glemmer hjertestarteren.
Prøver å overleve."
Så ga jeg ham et kyss og sa: "Vi snakkes, pappa."
Jeg vil snakke om et konsept som mange ikke kjenner til.
Den opprinnelige latteren.
Din opprinnelige latter er den du er født med.
Alle har en.
Du kan velge å endre den i løpet av livet
fordi du liker en venns latter og kopierer den,
eller kanskje latteren din ikke er veldig sjarmerende, du er flau over den.
La oss si
at du er ambassadør,
en diplomat eller noe. Du har viktige møter.
Hvis dette er din opprinnelige latter, så forstår jeg det
om du vil endre den.
Men jeg liker folk som beholder sin opprinnelige latter.
For et par uker siden var jeg på en fest.
Jeg sa noe, og en fyr syntes det var veldig morsomt.
Og han hadde en spektakulær opprinnelig latter.
Jeg husker ikke hva jeg sa, men han gjorde sånn:
"For en nydelig latter!"
Jeg brukte hele kvelden på å fortelle vitser, prompe, kaste meg på gulvet,
for å få ham til å le. Han hadde en nydelig, spontan latter.
Han gjorde sånn,
mens han knyttet nevene.
Som når noen vil selge deg rosmarin, og du haster forbi. "Nei."
Latteren hans kom fra dypt nede, fra noe opprinnelig.
Det var som om Pachamamas forfedre lo gjennom ham.
Han kastet hodet bakover som om han manglet ryggrad.
Som PEZ-dispensere. Husker dere dem?
Jeg hadde sikkert funnet slike sukkertøy i halsen hans.
For en vakker latter.
Opprinnelige lattere er ikke unike.
Folk i andre deler av verden ler som deg.
Det er sant.
Vet dere hvem som ler sånn?
Messi.
Dere vet hvem Messi er?
Jeg vet lite om fotball. Jeg liker det ikke.
Men vi kan alle være enige om at Messi er verdens beste fotballspiller.
Også om vi ser tilbake.
Den fyren er utrolig.
Jeg har sett ham spille fotball i Barcelona.
På Camp Nou.
Man kan si "Camp Nou" eller "Nou Camp".
Det er noe jeg… Men du kan ikke si "Camp Camp" eller "Nou Nou".
Jeg så ham spille, og fyren er utrolig.
Det er umulig å forstå hvordan han spiller.
Han er som en tegneseriefigur. Utrolig.
Men tror dere ikke at utenfor fotballens verden er Messi…
Lyset er på, men det er ingen hjemme?
Som komikervennen min Tomás García sier: "Ikke alle endene hans står på rekke."
Faktisk så tror jeg at selv innen fotballens verden
sliter han iblant.
For eksempel, turneringer som Copa del Rey og Champions League
er utslagsturneringer.
Du vinner en kamp og går videre til neste runde.
Málaga kvalifiserer jo ikke, derfor forklarer jeg.
Men han har vært med på det mange ganger.
Dere vet hvordan det funker, hva? Det er to kamper,
og laget som har scoret flest mål, går videre til neste runde.
Hvis det blir uavgjort,
går laget som scoret flest mål på bortefeltet, videre.
For i teorien er det vanskeligere.
Se for dere hvor ofte Messi gjør dette.
La oss bruke fantastien.
Copa del Rey, semifinale.
Barça mot Málaga. Vi later bare som.
Første kamp er på La Rosaleda stadion.
"Rosaleda" eller "Ledarrosa". Begge deler er ok.
På La Rosaleda
ender det 3-3.
Tre-tre her i Málaga.
På Camp Nou, eller Nou Camp, blir det 1-1.
Dommeren blåser.
Når det blåses under en Barça-kamp, er det alltid et kamera
som zoomer inn på Messi.
Vanligvis på midtbanen, men når dette skjer, ser han sånn ut…
Som om en flygende tallerken bare har dumpet ham der.
Jeg føler med fyren, der jeg sitter foran TV-en.
Jeg tenker "Kan noen forklare ham hva som foregår?"
Det er enda verre nå som bestevennen ikke er der.
Han spiller i Japan nå. Iniesta var bestevennen hans.
Hans beste gode venn.
I kontaktlisten hans sto han nok som "Andresito, bestevenn".
Se på eldre kampvideoer.
Den første som går og klemmer Messi, er alltid Iniesta.
Men han hvisker. "Vi kom til neste runde, Messi."
Og så…
Jeg synes han er så søt.
Messi er veldig søt.
Messi er av typen som, under mye press,
som under Champions-finalen,
hvor hele verden ser på og venter på at Messi skal score,
åttiåttende minutt, det står 1-1,
og Messi er av typen som kunne sagt noe à la dette.
En fyr er skadet. Mens han får hjelp, går Messi til sidelinjen,
og sier noe sånt som…
Drikker litt. "Deilig vann."
Og så går han og scorer fra midtbanen. Det er Messi i et nøtteskall.
Han hater treningsvester.
Det er nytt for meg. Fobi mot treningsvester.
For flere år siden kom det ut et bilde som skapte furore.
For flere år siden kom dette bildet ut.
Folk sa "Han vet ikke hvordan man tar den på seg".
Ærlig talt. Det er tydelig at han bare tøyser.
Som når du bommer på mål, og…
Jeg tror ikke han prøver å presse hodet gjennom.
Han vet at det ikke…
Men dere vet hvordan folk er. "Messi, Messi…"
Det var det som skjedde.
To-tre uker senere
kom det enda et bilde på nettet. Dette.
Det står Unicef, som er…
Dere skulle sett
alle memene de laget med dette bildet.
Jeg har ingen selv, men de er helt fantastiske.
Min favoritt er den der han sitter i sykkelkurven til Elliot
på vei til månen.
Hva så? Han bare tar den på seg. Det er alt. Folk kan være så slemme.
I hvert fall.
Tre-fire uker senere…
…kom dette ut.
Og dette kan jeg ikke forsvare.
Bildet får meg til å ville ringe moren hans
og spørre hvilket hull han kom ut av under fødselen?"
Vel…
De søte Messi-vitsene til side,
Lionel Messi, som person, fascinerer meg.
Det er fascinerende hvordan en person kan besitte så mye makt,
og samtidig være så sårbar.
Hele verden kaller Messi en gud,
men hvis Argentina blir slått ut av verdensmesterskapet, vil folk drepe ham.
Bokstavelig talt drepe ham.
Jeg tenker: "Ærlig talt, han gjør bare jobben sin."
Han gjør sitt beste, som resten av oss.
Men siden han er en offentlig person…
Og dette gjelder alle fotballspillere, enhver idrettsutøver, kunstner,
skuespiller, musiker, journalist, til og med komikere.
Som offentlige figurer er vi alltid i skuddlinjen.
Avhengig av om vi roter til eller ikke,
kan vi bli lynsjet av en sint mobb, et rasende publikum.
Det er sprøtt. Komplisert, eller hva?
La oss ikke snakke mer om "dem".
La oss ta et skritt tilbake og se på samfunnet som helhet,
hvor hatet kommer fra.
Kan dere kjenne det?
Føles det ikke som om samfunnet er gjennomsyret av hat?
Og dette begynte lenge før pandemien.
Jeg har gjort dette showet i et par år nå.
Kjentes det ikke som, også før korona, at folk var sinte?
Folk er forbanna.
Folk er konstant irriterte.
Vi hjelper ikke folk som dummer seg ut. Vi skylder på, så ingen skylder på oss.
En jævla "der tok jeg deg"-kultur.
Føler dere det? Jeg forstår at det er mange faktorer som spiller inn.
Det er mange grunner til at samfunnet oser av hat.
Jeg forstår at noen går uten jobb,
at de har en møkkajobb, eller at lønna ikke strekker til.
Da er det forståelig å være bitter, du må alltid spinke og spare.
Jeg forstår at vi lever i et samfunn der skjødesløse politikere herser med oss.
Det er som om de regjerer i en skolegård. Jeg forstår at det gjør folk sinte.
Vi blir bombardert med infiserende journalistikk
som bare gjør oss mer forbanna.
Jeg skjønner det. Sosiale medier kan gjøre en forbanna.
Jeg vet ikke med dere, men Instagram…
Jeg har Instagram, og det får meg til å føle at alle er lykkeligere enn meg.
Jeg så naboens profil og tenkte: "Er det naboen? Han er jo en taper."
Men når jeg ser ham på Instagram, vil jeg være ham.
Det skjer faktisk.
Og mange av dere tenker nok at jeg har glemt noen faktorer,
men det er én jeg vil snakke om.
Det er en faktor ingen tenker over, fordi vi er…
Og det er stress.
Stress.
Folk glemmer det fordi man ikke ser det.
Som Wi-Fi, det synes ikke.
Men det koster.
Tenk på det. Stress.
Stress.
Kvadratroten av ni…
S-tre-ss.
"Seriøst, gjør han det der?
Hold deg til vitser."
Jeg vil snakke om mitt forhold til stress frem til nå, i en alder av 40.
Jeg forlot Málaga da jeg var 17-18.
Du er ikke stressa da, du gir faen. Jeg kunne knapt stave "stress".
Livet mitt i Málaga var ikke stressende.
Som 17-18-åring flyttet jeg til Granada.
Det er by i Andalucia. Den er enda mindre. Hva mer kan jeg si?
En bohemsk by.
Det er kultur, kunst, musikk, museer.
Alt er så å si innen gangavstand.
Alt er i nærheten.
Så ingenting er stress i Granada. Men…
…for 13 eller 14 år siden flyttet jeg til Madrid.
Jeg ville gjøre dette på ordentlig, og det er der du kan slå deg opp.
Jeg sa til meg selv at jeg ikke ville miste min andalusiske identitet,
flyten min, den avslappede stilen. Ok?
Jeg kom til Madrid, tok livet med ro.
Jeg fikk meg leilighet. Flyttet inn.
Jeg pakket ikke ut. Satte ned eskene og sa:
"Jeg går en tur. Gidder ikke stresse første dagen."
Jeg hadde hørt om Retiro Park, så jeg gikk dit.
"Med et så flott navn kan det ikke være så ille.
La oss dra…" Jeg drar ikke dit lenger.
Jeg drar aldri dit.
Jeg tenkte "La oss gå en tur, bli inspirert".
Nei, man trenger sidespeil for å gå der.
Det er syklister, joggere, ender… Drit og dra!
"Dette er en jævla menneskelig sentrifuge!"
Men det viste seg at det ikke bare er Retiro. Det er hele Madrid.
Hele byen. Hvilket som helst strøk. Usera, Malasaña, Legazpi…
Overalt! Mengden fotgjengere…
Har du sett hvordan de går?
"Han skal nok desarmere en bombe.
Han også, men han går andre veien. Hva skjer?"
En dag fulgte jeg etter en av dem som har det så travelt. "Skal vi se."
Han løp inn i en vegg og ble stående og… "I jøssenavn, dere er jo roboter!"
Er det noe jeg ikke har fått med meg?
En zombie-apokalypse eller noe, noe jeg ikke har hørt om?
Som om det sto snikskyttere på taket. "Om noen stanser mer enn 20 sekunder,
blåser jeg hodet av dem!"
Kjører dere i Madrid?
Kjøre bil i Madrid…
Du aner ikke. Jeg tok førerkortet i Granada.
Jeg brukte ikke fjerdegir på åtte år.
Kjære vene, de kjører fort!
De skifter fil på måfå!
Det må koste 20 euro
å bruke blinklys der, og de er noen gniene jævler!
Når du kjører i Madrid, må du gjette hva de foran og bak deg skal gjøre.
Jeg har nok med å følge med på det jeg selv skal gjøre!
Men det verste er ikke bilene som suser forbi.
Det er bilene som stanser.
De skremmer meg.
Jeg kjører i Madrid. Det blir rødt lys, og jeg tenker:
"Ikke la meg stanse forrest." Og så stanser jeg fremst.
Jævlig stressende!
Der er jeg, gårdsgutten som aldri skulle skille seg ut.
Jeg knuste fire ratt av stress. Men jeg tenker "Hold fokus. Det går bra.
Ingen vil kjefte på deg. Ta det med ro."
Jeg tror jeg så blondinen fra Grease som bare "Kom igjen, gutter!".
Og plutselig hører jeg hornet bak meg…
Jeg ser meg bakover, fremover, fortsatt rødt.
"Jævelen har reist i tid!"
Han bøyde de kartesiske akser, rom-tid. Jævla Marty McFly!
Og dating?
Hva med dating?
Dette skjer ikke bare i Madrid. Det skjer overalt.
Hva skjer? Hvorfor går dating så fort nå?
Jeg er ikke en gretten gubbe. Jeg er 40.
Men jeg skjønner det ikke.
Jeg spurte en venn "Hvordan dater folk nå?
Går man ikke bare ut og tar en øl eller noe?"
"Nei, nei", sa han.
"Nå er det via apper." "Hva?", sa jeg.
"Ja, via apper."
"Apper?", sa jeg. "Jepp", sa han.
"Du kan flørte hjemmefra." "Jaså?"
Han sa: "I går fikk jeg en match mens jeg satt og bæsjet.
Jepp."
Sånn er det.
"For en fin fyr", tenker hun. Mens han sitter og…
Og jeg…
"Hva slags apper?"
"Det finnes mange", sier han.
"Du har Grindr, Tinder, Winder, Fringer,
Chatsky, Forchis, Bikin, Bondis, Brendis, Truskis, Frosties,
Chisquis, Tejeringuis og AdopterEnOnkel.
Jeg bare…
"Vent, la meg skrive det ned…"
Og jeg ser folk bruke disse appene, og skjønner ingenting.
Det ser ut som et dataspill.
Han sier "Se her. Ja, ja, nei, nei, ja."
Jeg prøvde det selv. Skulle møte en dame.
Traff henne, sa "Hei , jeg er Dani".
"Jeg gir faen. Gi meg kuk. Nå kan du stikke."
Jeg har kommet hjem og stått i mørket i stua mi en stund, og liksom…
"Knullet jeg eller ikke?"
Det er ingen spor.
Alt skjedde så fort.
Nå er dating
som å se på Netflix.
Og det er fint, men
det går så fort.
Dette har hendt oss alle, ikke sant?
Det er tirsdag, ni-tiden. Du kommer hjem fra jobb.
Du lager deg en rask middag og tenker "Jeg ser en episode på Netflix".
Serie og sesong er uvesentlig.
Serien du ser på, episoden du har kommet til.
Du setter på episoden,
slenger vekk fjernkontrollen og begynner. Du presset Play.
Det er slik den starter. Og det er en veldig bra serie.
Tror dere jeg ville snakke dritt om Netflix nå?
Og skuespilleren er fantastisk. "Jeg forventet ikke… Jøss!
De spesialeffektene er ikke billige."
Du ser ferdig episoden og tenker at du skal legge deg.
Idet du reiser deg, ser du "Neste episode" i øyekroken
og så "Seks, fem, fire…". Du famler etter telefonen.
"Tre, to, én!" Nå må du bare se den.
Du er nødt. Du kan ikke bryte hypnosen.
Jeg så hele Money Heist på én kveld. Ikke spør meg hvordan.
Jeg har rundet Netflix.
Jeg har mistet jobben, familien min.
Jeg ser andre sesong av Seinfeld på nytt.
Og jeg husker ingenting!
Ingenting!
Det er ikke sånn man nyter ting.
Og jeg mener ikke å date som foreldrene mine.
Sånn de gjorde det for omkring 20 år siden.
Det var litt mer…
Dating før i tiden var som å se TV på vanlige TV-kanaler.
Og det var helt fint, men gikk i et annet tempo.
Samme utgangspunkt.
Tirsdag klokka ni. Du kommer hjem fra jobb, lager deg middag,
og klokka 21.20 tenker du:
"Jeg skrur på TV-en klokken halv ti,
for de har annonsert hele uken…
…at programmet sendes klokken 21.30."
Du begynner å gå mot stua rundt klokka 21.25,
sånn i tilfelle
det starter litt før.
Du setter deg med middagen.
Klokka er 21.25.
Den slår 21.30. "Ok."
Klokka blir 21.40.
21.45, og du tenker:
"Kanskje fyren som trykker på knappen…"
Sånt skjer, ikke sant?
21.55. Jeg vet ikke med dere,
men jeg har en greie når jeg skal se på TV
og spise middag samtidig. Jeg liker å begynne å spise
samtidig som programmet starter.
Jeg sitter der og tenker "Vent… Men maten blir kald.
Salaten blir kald."
Og klokken 22.15
starter programmet. Flott.
Og det er veldig bra. Du sitter der og: "Jøsses, så bra!
De to skuespillerne jobber alltid så bra sammen.
Bare se på produksjonsverdien. Kjære vene!"
Så sier en stemme "Vi tar en reklamepause og er tilbake i mars".
Du sier "Ok, jeg fortsetter med mitt. Jeg skal studere, bli brun til sommeren,
og så se videre neste år." Kom igjen!
Det må finnes en mellomting, hva?
Jeg må innrømme at jeg ga etter for stresset i Madrid.
Men for rundt ni år siden
kom noen inn i livet mitt
og endret det fullstendig. Endret måten jeg så livet på, dets rytme.
Det var min første hund. Hun heter Potetfjes. Ok?
Hun lever ennå. Vi deler leilighet.
Hun er en eldre dame. Hun sitter alltid.
Hun ser ikke ut til å bevege seg. Hun bare sitter.
Jeg går til rommet mitt, der sitter hun.
Som en tegneseriefigur som teleporterer seg rundt.
Jeg har aldri sett henne gå.
Men hvor jeg enn går, så sitter hun.
Men i hvert fall…
Det skjedde noe mens jeg var med henne, som forandret meg.
Ikke vær redd, jeg skal ikke si "Hunden min er så spesiell…".
Nei. Jeg tror vi alle er litt lei det.
I hvert fall jeg. Jeg er lei hundefolk som sier:
"Hunden min er så…" Vent litt.
Hvem her har hund? Opp med hånden.
Det er masse hundefolk her.
Fint. Tenkte meg det. Idet jeg gikk inn…
Greit. Jeg er vant til det.
Dere får tilgi meg,
men jeg synes dere hundefolk er…
En jævla kult.
Utålelige.
Jeg prøver å ikke dra til de samme parkene til samme tid,
eller snakke med de samme eierne, for det har kommet dit
at hvis jeg ser noen igjen, vil jeg slå til dem.
For her er greia. Vet ikke om det er sånn andre steder, men her…
Fem prosent, maks, av alle hunder
er flotte å se på, majestetiske.
De er, objektivt sett, vakre.
Veldig få kan egentlig si "Se på den vakre hunden min".
Og hunden er flott, og du sier "ok".
Men 95 % av alle hundeeiere…
…har hunder som er feil satt sammen.
Mangler den ikke et øye, så mangler den et bein, eller går diagonalt.
Du sier "Se hvor søt hunden min er". Jeg sier "Jeg har ikke tid til dette".
Så når du ikke kan si at hunden din er vakker,
noe de fleste av oss ikke kan,
hvordan skryter du da av hunden din?
I dette landet skryter du ved å si:
"Hunden min er så smart."
Alle har verdens smarteste hund.
Ja, jeg er møkklei smarte hunder.
Som om spanske universiteter er fulle av hunder.
Jeg har en nydelig nabo i Madrid.
Hun er i 60-årene.
Hun har en hund, og siden jeg elsker hunder,
tror hun at jeg vil høre alt om hunden hennes.
Faktisk, så lenge hunden din er glad og frisk,
så blåser jeg i resten. Høres det greit ut?
Her om dagen overrasket hun meg utenfor. "Dani…!"
Hun sier "Dani, hunden min er så smart.
Hør på dette.
Jeg står opp tidlig hver morgen
og går ut med hunden. Han gjør sitt, og vi går inn.
Jeg gir ham mat, drikker kaffen min, spiser
og stuper ut døra."
For det er det eldre gjør. De går ikke ut.
De stuper ut døra.
Jeg har alltid hørt dette. Hver morgen
var jeg redd for at en gamling skulle falle på meg.
Du når en alder hvor du stuper ut på gata.
Hun sier "Jeg stuper ut døra.
Jeg gjør noen ærend og er tilbake klokken tre.
Og hør på dette, Dani. Jeg bor i første etasje."
"Jeg vet det, vi er naboer."
"Jeg går opp trappa. Jeg lager ikke en lyd, Dani. Ikke en lyd.
Jeg er som en ninja.
Jeg tilbrakte fem år i Matsumoto
og trente for å være beredt på alt.
I landsbyen min kaller de meg 'Vakuumsegleren'."
Hun sier…
Hun hadde skjørtet trukket opp hit, strømper…
"Dani, jeg tar opp nøkkelen. Ikke noe nøkkelknippe.
Jeg går bort til døren.
Jeg setter nøkkelen i.
Døren åpner seg litt, men lager ikke en lyd.
Jeg hadde smurt låsen.
Ninjadøren."
Hun sier:
"Så jeg åpner døra litt, bare en anelse.
Snuten hans er der, for han vet det er meg!"
Jeg sier "Det er ikke mulig! Det er faen ikke mulig!
Hør godt etter nå, nabo.
Du dro klokken 08.00. Hunden sovnet i stuen.
Kl. 08.30 hørte han en lyd og trodde det var deg.
Han gikk til døra, sjekket, og gikk og la seg igjen.
Så ringte det på hos naboen, han trodde det var deg.
Han gikk til døra, sjekket, og gikk og la seg igjen.
Han prompet, trodde det var deg,
gikk til døra, sjekket, og gikk og la seg igjen.
Før du kom hjem, hadde hunden vært ved døra 737 ganger
for å se etter deg. Du så bare den siste runden hans, fehode."
Den hunden gikk en jævla pilegrimsvandring på én dag!
"Han er så smart, Dani."
"Ja, men når han spiser junkie-bæsj i parken, sier du ingenting.
Det holder du for deg selv."
"Her om dagen kjeftet jeg på ham…" Men hun sier aldri hvorfor.
Kanskje han hadde spist et skjerf.
"Se så smart han er.
Jeg kjeftet på ham og sa 'Nei.
Ikke gjør det.'
Hør her, Dani. Han bare så på meg
med et uttrykk som…"
Og her kommer setningen jeg avskyr. Hun sier:
"Som om han skulle si noe."
Skulle han si noe? Hunder snakker ikke!
Ingen hund har noensinne snakket!
"Og én ting til, om jeg skulle se den hunden snakke,
så sparker jeg ham ut av vinduet.
Du er schizofren!"
Jeg er møkklei smarte hunder og…
Beklager, men jeg må være ærlig. Dere blir kjent med den ekte meg nå.
Jeg ville ikke engang tatt en kaffe med en hundeperson.
Beklager.
Og dere kattefolk…
Greit.
Hvem har katt? Jeg kan ikke klappe til dere på grunn av korona.
Hvem har katt her?
Mye færre enn hundefolkene, men greit.
Forresten, noen som har begge deler?
Hva har dere?
Tre hunder og to katter. Hva blir det neste, et villsvin?
Dere som har begge deler,
denne handler ikke om dere. Dere er fritatt.
Dere som bare har katter,
tilgi meg, men jeg tror dere har…
…et mindreverdighetskompleks…
…og et alvorlig et.
Kattefolk bruker all sin tid og energi
på å overbevise alle andre om, selv om ingen spurte dere,
at det å ha katt
er bedre enn å ha hund.
At en katt er bedre enn en hund.
Så klart, invester tiden og energien din i hva du enn vil.
Det som provoserer meg, er at 95 % av argumentet ditt er:
"Katten min er bare den beste.
Når jeg kommer hjem, kommer katten og hilser på meg.
Han vil ha kos.
Han gir meg poten.
Jeg kaster et nøste til ham, han henter det.
Han virker ikke engang som en katt.
Han er som en hund." Er du helt dum?
Skaff deg en hund, da!
Seriøst.
Beklager, men
hvis du har hund eller katt, ikke stans meg på gata.
Det vil ikke ende godt.
Og dere med barn…
Hva skjer når man får barn?
Folk blir noen idioter når de får barn.
Dere kvinner, for eksempel.
Hva er greia? Så snart dere får barn, eller vet dere skal få det,
så krasjer operativsystemet deres.
Det er sant. Om det er programvaren eller harddisken…
Jeg har aldri forstått forskjellen.
Men dere begynner å oppleve systemfeil.
For eksempel måleenheter. Dere begynner å forveksle dem.
Dere bruker dem feil.
Jeg ringte en gammel venn av meg. Vi hadde ikke snakket på årevis.
Jeg ante ikke hva hun drev med. Jeg ringer, "Hei, så hyggelig!"…
Hun sier "Jeg har blitt mor".
"Fantastisk!", sier jeg. Hvor gammelt er barnet?" "192 uker."
Jeg ble helt tatt på sengen.
Gir jeg ungen leker eller sigarer?
Må jeg virkelig hente en kalkulator?
Som å være på matbutikken, og kassereren sier "1532 cent, takk".
Ville ikke det irritert deg?
VI har jo større måleenheter som gjør livet enklere.
Så vær så snill, ikke gjør det.
Dere foreldre er besatt.
Dere er besatt av å lære barna deres ting før de er gamle nok.
Hvorfor? For å skryte.
"Min sønn begynte å gå da han var ni måneder." Hvorfor?
Hvorfor legge press på andre barn?
Og alt barnet ditt gjør, er spesielt.
"Se, han bæsjer på parketten!
Er det ikke utrolig?"
"Jo, han er jo åtte, så det virker ganske unikt."
Dere er besatt! Vi burde ikke presse dem.
La dem lære ting i sitt eget tempo.
Et par måneder til eller fra er ikke unormalt.
Jeg vet ikke.
Det eneste jeg klarte som barn,
fem måneder før normalt,
var å spise julekaker i august.
En annen venn…
Bea, fra Málaga. Bestevennen min. Vi har vært venner siden vi var små.
Hun er en fantastisk kvinne. Hun er snill, sjenerøs,
en nydelig person. Hun er medisinsk utdannet. Lege.
Kall det hva dere vil.
Hun er den beste, kan ikke sammenlignes.
En enestående kvinne.
Hun har to barn. Da hun fikk den første,
ba hun meg være gudfar. Jeg ville selvsagt.
Så når jeg er i Málaga, prøver jeg å få tid til å se dem.
Da…
Da gutten var seks måneder gammel,
besøkte jeg henne. "Hei, Bea!" "Hei, Dani! Hvordan går det?"
Jeg sier "Hvor er Paquito?". "Ute og handler."
Paquito er mannen hennes.
"Og Nico?", sier jeg. Nico er… Hun sier "Nico er i…"
En vugge, eller hvor enn ungen lå.
"Der borte. Han våknet nettopp."
Så jeg gikk… Og jeg snakker med normal stemme til barn.
Jeg har ikke barn, jeg kan ikke si hva man skal gjøre,
men jeg bruker normal stemme.
Samme hvor små de er, så er de smartere enn vi tror. Ikke sant?
Jeg ser for meg en baby som ligger i vuggen sin, i barnesengen.
Babyen ser bare folk som driver inn og ut av synsfeltet.
Og så gjør de…
Babyen må tenke:
"Jeg havnet hos de største idiotene i Málaga."
"Enten det, eller så er jeg fra Bourbon-huset."
Jeg prøver å snakke normalt.
Men jeg snakker heller ikke om aksjemarkedet til ungen.
Jeg oppfører meg normalt.
Min venn Bea er her. Jeg går bort.
"Hva skjer, Nico? Hvordan går det, kjekken?
Så fin du er. Jeg har savnet deg."
Plutselig hører jeg:
"Se så stor jeg er, gudfar.
Tøflene du ga meg, passer ikke lenger."
"Bea?" Husk at hun er lege. "Bea?"
"Nei, det er meg, din gudsønn.
Jeg ligger her i vuggen.
Jeg har blitt så stor.
Kan du ikke se det?"
Og jeg bare "Hold deg for munnen, i det minste!".
Når ble dere foreldre buktalere?
Hva er greia? La ham snakke når han er klar.
Men ikke snakk for ham. Det er bare nifst.
Dere vil gjøre alt mulig for dem.
Han er seks måneder. "Se så stor!"
Dere er besatt av størrelsen.
Ni måneder: "Se som han vokser!" "Jo da." Et og et halvt år: "Han skyter i været!"
To år: "Han er enorm!" Jeg sier "Ja, han er et barn.
Selvsagt vokser han. Det er normalt."
Det er ikke unikt.
Om han var så høy i en alder av seks måneder, ja.
Og så høy etter et år.
Etter et og et halvt år der.
Han er to, og jeg spør "Hvor er han?"
"Han gikk tilbake i fitta mi."
"Fy faen!
Det er utrolig! Ring Mulder og Scully!
Ring nyhetene!"
Men i mellomtiden,
om du ikke setter ham i et terrarium som en iguan,
så vil ungen fortsette å vokse i henhold til
fysiologiske og ernæringsmessige standarder for barn i i-land.
Dere er besatt, for faen!
Vi har ikke tenkt til å spise dem. De er barn, ikke pattegriser.
Jeg ble visst litt revet med. Beklager.
Iblant får disse tingene meg til å… Beklager.
Deilig vann.
Beklager. Som jeg sa,
jeg mistet tråden. Husker dere Potetfjes?
Og slik ble jeg kvitt stresset da jeg bodde i Madrid.
I stedet for å skryte av henne
skal jeg vise dere et bilde av henne.
Jeg skal fortelle historien så objektivt som mulig,
før vi går videre.
Ingen fantasi og magi, ingen Gandalf, ingen rottefanger.
Her er Potetfjes.
Greit?
Ser ut som hun skal til å si noe.
Hun ser mot oss.
Folk bak må lure på om det er en rumpe eller albu.
Hun er en nydelig hund.
Det eneste er at hun lett legger på seg.
Jeg må gi henne nok mosjon og passe kostholdet.
Hun var nettopp til en sjekk hos veterinæren sin.
De sjekket ørene hennes og alt. Dyrlegen setter henne på vekten
og sier "Dani,
den begynner å bli temmelig stor."
"Ja, den er vel litt stor", sier jeg.
Jeg tenker "Håper hun snakker om pikken min, og ikke hunden."
Det er vanskelig nok å slanke henne.
Dette er ingenting. Den forsvinner så snart jeg er barfot i en katedral.
Dere har visst ofte vært barbeint i en katedral.
Potetfjes kom inn i livet mitt i en tid da jeg bodde alene,
jobbet veldig mye og var veldig stresset. Jeg visste ingenting om å ha hund.
Nå gjør jeg det. Og om jeg får gi et råd om det å ha kjæledyr,
hund, katt… Gjør det riktig. Gi dem kjærlighet.
Ta vare på dem. Gi dem mat, medisiner… Gjør det skikkelig.
Jeg mener det. De er levende vesener med følelser.
De er ikke fascister. Så la oss ta godt vare på dem.
Jeg husker det var en tirsdag.
Jeg står opp
og tar henne med ut for å gjøre sitt.
Vi går opp, spiser frokost, jeg går på jobb.
Jeg kommer hjem, og har en halvtime
til å lufte henne før jeg må til andre siden av Madrid.
Så jeg tar henne ned, stresset.
Og når du er stressa, merker hunden din det.
"Kom igjen, nå, tiss! Og så bæsje! Jeg er sent ute…"
Hun tisser og bæsjer, og vi drar hjemover.
Jeg er sent ute og småløper,
men hunden holder igjen. "Kom igjen, Potetfjes!"
Så ser jeg hvorfor hun har stanset.
Jeg snur meg og ser at hun har stanset i et øyeblikk
fordi hun ville
lukte en på blomst.
Jeg sto og kikket på henne,
og plutselig ga alt mening.
Det var da jeg tenkte "Vent… Kanskje det er dette som er livet?
Kanskje livet handler om bare en gang iblant
å stoppe opp et øyeblikk og lukte på blomstene.
Jeg tok fram mobilen
og avlyste dagens møter, utsatte morgendagens møter,
slo av mobilen,
la den i lommen,
slapp Potetfjes løs i parken og sa:
"Denne ettermiddagen er din og min. Dette er vår ettermiddag."
Ja.
Sånn var det.
Den dagen endret alt for meg.
For henne også. Hun storkoste seg.
Hun sprang inn blant buskene,
tisset hvor hun ville,
snuste på hva hun ville,
lekte med noen barn. De overfalt henne et par ganger…
Vi storkoste oss.
Siden da har livet mitt vært preget
av hunder, og dyr generelt.
Jeg bor med tre hunder. Iblant har jeg fem eller seks.
Jeg har adoptert et esel, en sjimpanse, en gorilla, en orangutang
og "alle fugler små de er". Det gikk litt over styr.
Men uansett…
Jeg skal ikke holde den typiske talen om at hunder er bedre enn folk.
Nei, det er for enkelt.
Men etter å ha bodd med dem så lenge
så legger man merke til små ting som gjør dem bedre enn oss.
Jeg skal nevne et par ting.
Hunder har ikke lommer, og det er en fordel,
for de lever… De bryr seg ikke om materielle ting.
Dere skal ut. "Tar du på meg halsbånd? Ja, for faen!
Tar du på meg selen min også? Ja, for faen!
Tar du på meg den rosa glitterfrakken min? Nei, for faen… Men greit. Kom igjen."
Og så ser jeg…
Når jeg lukker døra, ser hun på meg:
"Det plager meg ikke om du glemmer nøklene."
Eller når du er hos dyrlegen, det dyreste som fins.
"Det blir 300 euro." Jeg ser på dem, og alle tre bare:
"Jeg har ikke…"
Og så den andre…
"Jeg kom rett fra senga."
Og det er en ting til
der hunder er bedre enn oss.
Hunder, og katter også.
Hunnkjønn og hannkjønn. Jeg snakker kjønnsnøytralt.
Mange av dere har nok tenkt på dette før, det er klassisk.
Jeg håper det ikke er barn her.
Hunder og katter har evnen
til å
slikke seg
på de edle deler.
Jeg hørte…
Jaså? Sikker?
Hunden min Buyo er ekspert. Min andre hund, som er adoptert.
Han holder på hele dagen, med stor iver kjører han på.
Jeg ser på ham med hat og misunnelse…
"Ok, Buyo, det holder." Men han…
Jeg tror han hevner seg. Jeg fjernet ballene hans, så han polerer staken.
"Men, altså…"
Og han holder på.
Han kan holde på i 20 minutter.
Når ryggen er varmet opp, står rumpa for tur. "Men for faen!"
Jeg spør ofte meg selv:
"Blir han ikke flau av å gjøre det foran folk?"
Flau? En hund? Flau?
Et dyr som kan se deg i øynene mens det driter.
Når hadde du sist øyekontakt mens du dreit? Husker ikke?
De er bedre enn oss.
Et retorisk spørsmål.
Hvis du kunne slikke deg der, ville du gjort det?
Tenk over det.
Jeg lar dere reflektere over det.
Dere svarer selvsagt ikke nå, men i morgen over frokost med moren din…
Typisk småprat. "Mamma, ville du…?"
Her er et annet spørsmål.
Dette er bare for dem som svarte ja på det første spørsmålet.
Ok? Dere som ville gjort det… Følg med nå.
Jeg ser bare litt av ansiktet ditt, men du gliser fælt.
Du er en av de utvalgte.
Hvis du kunne slikke deg selv, og du gjorde det, så er spørsmålet:
Ville dere advart?
Tenk på det. Ikke svar.
Det er en privatsak, men jeg elsker å få dere til å tenke.
Jeg skal si hva jeg ville gjort.
Jeg bryr meg ikke.
Jeg ga nylig finger'n til St. Peter. Skulle jeg bry meg?
Så om jeg kunne, ville jeg gjort det?
Selvsagt!
Jeg har gjort det siden 19… Jeg har prøvd å gjøre det siden 1991.
Jeg har virkelig prøvd, men jeg er ikke smidig nok.
I noen tilfeller er det å ha ryggrad overvurdert.
Jeg har aldri sett en trist snegle.
Så,
angående det andre spørsmålet,
hvis jeg kunne, og gjorde det…
Ville jeg advart?
Nei.
Jeg ville vært stille som ei tispe.
Jeg ville laget min egen bærekraftige sirkel.
Jeg leverer.
Jeg forbruker.
Siden jeg er veganer, skader det ikke med litt protein.
Og når jeg er ferdig, et kyss på kinnet og god natt. Selvsagt!
Selvsagt ville jeg det!
Åpne sinnene deres!
Vær så god.
Gjør mot andre slik du vil de skal gjøre mot deg.
Vær en god kristen.
Beklager. Jeg er visst litt tøylesløs i dag.
Jeg sier ting dere ikke forventet fra meg.
Kanskje noen av dere er skuffet.
Men sånn er det nå.
Jeg hater mange ting også. Jeg vet det er galt,
men alle hater ting. Jeg hater å…
Jeg hater å stå i kø. Takler det ikke.
Jeg hater når naboen begynner å pusse opp klokka 08.00. Jeg kunne kvalt ham.
Jeg hater at toasten min blir kald.
Jeg hater å komme ut av dusjen og måtte bæsje.
"Men for faen…"
Men det finnes noe verre.
Ikke bare hate situasjoner, men hate folk.
Jeg hater folk.
Men noe som er enda verre, er når jeg hater noen
som ingen andre hater.
Men jeg utstår dem bare ikke. Beklager. Jeg må bare få det ut.
Dere skal vite hvem jeg er.
Jeg hater Rafa Nadal.
Hater ham av hele mitt hjerte.
Ikke bare nå. Jeg har alltid hatet ham. Tåler ham ikke!
Rafa Nadal.
"Tidenes beste idrettsutøver! Spanias beste!"
Barn elsker ham. Mødre elsker ham.
Han er et idol. Han er kjekk, verdig, etisk, høflig.
Tjue Grand Slams! Tjue!
Hvorfor trenger du så mange Grand Slams? Spre kjærligheten litt.
For helvete!
For noen år siden, i Frankrike, ble han anmeldt
for å ha dopet seg i en turnering, Roland Garros.
Se for dere hvordan det var før rettssaken.
Tenk hva stakkaren gikk gjennom. Ærekrenkelsen, rettssaken...
Nadal vant, for han hadde ikke dopet seg.
Og de måtte punge ut til ham for å ha skadet ryktet hans, imaget.
Vet dere hva han gjorde med pengene? Med den feite sjekken?
Han donerte dem til veldedighet. Fortjener han ikke et slag i trynet?
Jævla Rafa Nadal. Mallorca er oversvømt, og der er han og rydder.
Er det ingen andre på Mallorca? Nei. Du må være der.
Med 20 Grand Slams.
Jeg hater Meryl Streep.
Meryl Streep Fighter 2. Jeg hater henne!
Tidenes beste skuespiller. Hun er alltid autentisk, organisk.
Alt, alle filmene hennes! Alt!
Og hun er aktivist, feminist. Hun er engasjert.
Alle filmene blir nominert til Oscar.
Nå holder det! Slutt å være så jævla god!
Det er motbydelig.
Og hva med Angelina Jolie?
Hun er en god skuespiller, og kjempesexy.
Når vil hun slutte å være så sexy?
Hun har IQ på geninivå,
og hun går rundt og tar med seg hjemløse barn hjem.
Hun har dem i alle farger unntatt blå!
Jeg hater Broncano!
Jeg hater Vicente del Bosque!
Jeg hater Clara Lago!
Jeg hater Sergio Dalma!
Jeg hater den jævelen Antonio Banderas!
Jeg har fått nok!
Jeg så ham en dag.
Tjue år eldre enn meg, men kunne vært lillebroren min. Faen!
Men hvis det er noen jeg vil pumpe…
…eller dumpe…
Nei. Unnskyld meg.
Begge deler funker.
Ja da. Avhengig av hvilken ende du vil det skal komme ut av.
Uansett, hvis det er én person, som jeg
ville tømt,
eller flommet,
alt mitt hat og forakt over, uten tvil,
så ville det være
Hugh Jackman.
Jeg utstår ham ikke. Han er erkefienden min.
Dette er Hugh Jackman.
Der er han.
Australsk skuespiller, internasjonal, Hollywood, berømt.
I mange år, og av mange magasiner,
har han blitt kalt verdens kjekkeste mann.
Se på ham.
Ansiktssymmetrien.
De guddommelige trekkene.
Den fysikken, meislet av Olympus' guder.
Porene som bare oser ut Stendhal-syndrom.
Jævelen vasker skjorter med magemusklene.
Og en dag sa jeg: "Han er ikke så kjekk. Han er ikke det."
Jeg sammenlignet oss.
Og begynte å hate ham.
Det er som de sier. Sammenligning avler hat.
Slik begynte det.
Bare le, det er greit. Jeg er over det.
Mange år med terapi.
Ja, det er overveldende først.
"Hvordan kan to av samme art være så ulike?"
De har samme deler.
Men dere må se på detaljene. Jeg skal analysere for dere.
Så vil dere se forskjellene. Det er mange ting.
Men det ville tatt timevis.
Øynene mine, for eksempel. Øynene mine.
Jeg håper dette blir tekstet.
Øynene mine.
Greia er at øynene mine er veldig små.
Små og sitter tett sammen.
Veldig små og veldig tett.
Om de sto enda nærmere, ville dere tenkt:
"Det feiler ham noe."
Jeg kan ikke se 3D-filmer.
Brillene er for brede, de passer ikke øynene!
Jeg ser ikke dybde. Det er ikke verdt prisen.
Jeg kan ikke bli feit!
For da ville jeg bli feit i ansiktet, stadig med små øyne.
Ansiktet mitt forsvinner.
Ansiktet mitt ser ut som hullene i knappen til en klovn.
Og nesen min. Hva med nesen?
Folk tenker ikke over nesa mi, for vi har store neser her.
Men se opp for nesa mi.
Jeg har en liten albue festet til ansiktet mitt.
Se opp for nesen min.
Jeg kunne tømt en brillebutikk på tre turer.
Jeg har aldri mistet briller fra nesen.
Aldri! Og jeg ble slått som barn.
Derfor er den skjev. Men brillene satt på.
Da jeg var liten,
var jeg med i en svømmeklubb i Málaga.
Om sommeren dro vi til Misericordia-stranden.
Spesialiteten min var ryggsvømming.
Men jeg måtte bytte, for hver gang begynte vennene mine å…
"Slutt, da, jævler!", sa jeg.
"Alle svømmer til bøyen og tilbake."
Ikke jeg. Kjølen min var skjev, så jeg svømte i ring som en krøpling i kano.
Og den er skarp. På nært hold ser dere at den er skarp.
"Spiller ingen rolle", tenker dere. Jo, iblant spiller det en rolle.
"Nei vel?" Jo…
Det har skjedd at…
Det begynte som cunnilingus og endte som keisersnitt. 112!
Og dette er ikke mitt verste bilde. Det er tatt i studio.
Jeg brukte det i en stand-up.
Etter at det hadde sirkulert på nettet i noen måneder,
slo det meg. "Vent nå litt…
Jeg mangler et øre.
Men hvordan? Jeg ser jo rett på fotografen."
Som om han sa "Dani!", jeg snudde meg, men resten av kroppen kom ikke etter.
Er jeg Picassos barnebarn?
Han er kjekkere enn meg. Punktum. Hugh Jackman, én.
Dani Rovira, null.
Men det endte ikke der.
Det var der kampen begynte.
Det var starten på en intens kamp.
Hver dag så jeg etter ting jeg var bedre til.
I årevis… Og han vet ingenting om dette.
Dette er mitt.
"Jeg må være flinkere i noe", tenkte jeg.
Og så slo det meg. Hunder!
Jeg er her i Spania og hjelper hunder,
så de blir adoptert og behandlet bra, jeg får endret lovverk…
Jeg sier "Tviler på at den fyren også…" Men se her.
Bildet er tatt av en paparazzi. Han ser aldri dårlig ut på paparazzibilder.
Se så velkledd han er.
Jeg var ikke så velkledd i min søsters bryllup.
Og se på hundene.
Med frakk, i tilfelle det er kaldt eller regner.
Små støvler. Se.
Se på den hvite.
Han er kirurg.
Han har gjort galleblærekirurgi.
Eller kastrert en venn.
Og så denne karen.
Jeg har ingen gode paparazzibilder.
Se på klærne mine.
Vinter, midjen opp. Sommer, midjen ned.
De tar bilde av meg med en bæsjepose i hånda.
En pose full av dritt.
Søppelbøtta var innen rekkevidde. Kunne du ikke ha ventet ett minutt, paparazzi?
Du kan ikke forfalske glamour.
Der er hundene mine.
Jeg hadde ikke fått den tredje ennå.
Den lille, brune er Buyo, Selvslikkeren.
Og den svarte raringen er Potetfjes.
Det er forfra, tror jeg.
Ellers ville hun gått baklengs.
Der bak er det en fyr fra det 16. århundre som dukket opp.
Hugh Jackman, to.
Dani Rovira, null.
Jeg tenker "Det må være noe jeg er bedre i.
Dette vil bli jevnt."
Hør her, jeg er 40. Det er en solid alder.
Jeg er slank. Jeg trener.
Jeg er mer eller mindre… Jeg er i form, ikke sant?
Den fyren har alltid vært veltrent, men han nærmer seg 60.
Som den jævelen Antonio Banderas.
"Kanskje vi har nådd et punkt nå,
hvor han begynner å vippe, og jeg… Ikke sant?
Og avhengig av vinkelen, kanskje…"
Dette er fra tre år siden.
Ja, frue. Jeg er enig.
Jeg ville også pult ham.
Disse menneskene er alltid vakre! Alt ved ham. Håret.
Disse… Samme hva han gjør, er håret hans fint.
Noen slår til ham, håret er like fint.
Tar hodet hans ut av ovnen? Håret er like fint.
Han myser mot sola, men han er like kjekk.
Faen, han er kjekk! Og det her?
Vaskebrett…
Og så denne fyren.
Jeg får også solen i øynene.
Men det må være en annen tid på døgnet.
Håret mitt er også vått, men jeg ser ut som…
En romersk huleboer.
Tennene mine er ikke store, men her er jeg en bever.
"Hei, jeg er en bever."
Bare stikk en padleåre opp i ræva mi, så er jeg en bever.
Solbrente skuldre.
"Hva med litt jævla Photoshop? Gjør meg helt rød eller helt hvit,
men ikke sånn." Jeg ser ut som jordbæris!
Jeg ser ut som Ringeren av Notre Dame som flykter fra flammene.
"Jeg må senke ballene i vann!"
Carrefour-badebuksa til åtte euro med slitt strikk.
Og jeg mangler en jævla arm!
Hugh Jackman, tre.
Dani Rovira, null.
Jeg tenker "Jeg kan ennå vinne".
Verden har sett større comeback.
Noen måneder senere
fant jeg dette.
Hugh Jackman ledet Oscar-utdelingen i 2009.
Jeg så det.
Den beste Oscar…
Tidenes beste Oscar-utdeling. Ingen har ledet den så godt.
Altså, denne fyren…
For en vert! Så stilig, og så vittig!
Den 1,80 meter lange fyren kunne danse. Han kunne synge.
Han var gripende. Da det var over, gikk han ut som om han sa "Perfekt!".
Hele verden tilba ham.
Ingen dårlige anmeldelser.
Perfekt.
Jeg ledet Goyaprisen tre år på rad.
Den første, den andre, og den tredje, i rekkefølge.
Jeg har aldri fått mer kjeft
i hele mitt liv.
Dagen etter, fytti rakkeren.
Jeg dro til Málaga for å treffe foreldrene mine.
TV, radio, magasiner, kritikere,
sosiale medier, Thermomix , tekst-tv.
Jeg våknet en morgen. "Mamma, er det hagl?"
"Nei, Dani, det er en drittstorm. Sov videre."
Kom igjen!
Showene var over tre timer lange. Tre show betyr minst ti timer.
Noe bra må det da ha vært?
Selv algoritmene er imot meg.
Skriv inn "Dani Rovira Goyas" i Google.
Gå til "Bilder". Dette er det første du ser.
Hugh Jackman, fire.
Dani Rovira, null.
Og når du er oppe i fire…
…så er det uunngåelig.
Den femte kommer.
Den femte gjør mest vondt, for den er den siste.
Det er dette som sårer mest.
Hugh Jackman er Wolverine.
Wolverine.
Tidenes beste tegneseriefigur.
Den pokkers muterte jævelen.
Wolverine.
Klørne…
Feromonene.…
Ulven.
For en lekkerbisken.
Bare trist.
Trist.
Ingen flere spørsmål, dommer.
Eller, jo.
Ett til. Ett siste spørsmål.
Her kommer det.
Dere må gjerne svare. Det er et enkelt spørsmål.
Lo dere?
Ja!
Der ser dere.
Tusen takk.
Applausen går åpenbart begge veier.
Den er for dere også.
I dag nådde vi alle målet vårt.
Dere kom for å le, og jeg fikk dere til å le.
Og vi klarte det. Alle vant,
og latteren vant også.
Og tro meg, det spiller ingen rolle
hvorfor dere lo.
Det spiller ingen rolle om det jeg har sagt, er sant eller ikke.
Det er uvesentlig
om jeg hadde rett eller ikke i det jeg har sagt.
Det spiller ingen rolle om dere er enige eller ikke.
Dere lo fordi latter er så magisk at den hever seg over alt annet.
Tror dere virkelig…
Tror dere virkelig jeg bærer på så mye hat
som jeg forsvarte på scenen i kveld?
Takk for tilliten din, men jeg må innrømme at jeg har hatt det.
Jeg har hatet mye. Inntil helt nylig.
For ikke lenge siden innså jeg noe.
Hat fører ingen steder.
Hat er bortkastet tid og krefter.
Hat gir deg magesår, stress og kan til og med gjøre deg syk.
Tror dere virkelig alle jeg snakket om på scenen i kveld…
Tror dere jeg hater
Sergio Dalma, Rafa Nadal, Hugh Jackman,
Antonio Banderas, Broncano, Clara Lago
og Vicente del Bosque? Tror dere det?
Jeg ville trengt 100 saler som denne
for å fylle all beundringen jeg har for dem.
Jeg skal fortelle dere noe.
Da jeg begynte å skrive showet, ante jeg ikke hvordan det ville gå.
Jeg tok en penn og en notatblokk
og skrev ned de personene jeg beundrer mest.
Alle slags folk.
Skuespillere, sangere, forskere, poeter.
Også anonyme folk, naboene mine. En nesten uendelig liste.
Ikke alle passet, men vet dere hva jeg kalte det?
Min liste over Halleys kometer.
Jeg tenkte "Så heldige vi er som lever
omringet av Halleys kometer."
For deres eksistens gjør livene våre bedre.
De gjør oss lykkeligere, inspirerer oss, underholder oss,
hjelper oss å bli bedre.
Derfor synes jeg synd på folk som kaster stein
på Halleys kometer.
Først virket det absurd. "Du treffer ikke en komet."
Men iblant skjer det.
Iblant skjer det, og kanskje du en dag
treffer en og blir den første som slår en Halleys komet av himmelen.
Vi bør aldri prøve å være som dem. Da de ble født, knuste de formen.
Vi ville gått fra vettet. Det er umulig.
Forhåpentligvis kan vi én dag ende opp med å være oss selv.
Det ville vært en seier. I mellomtiden, la oss bare slappe av litt.
La oss roe oss ned og slutte å konkurrere med hverandre.
Prøv å være litt bedre enn du var i går. La deg selv ha en dårlig dag. Det går bra.
Og om du tilfeldigvis er best i noe, er det flott.
Hatten av for deg.
Men om du er nummer 1534, er det også flott.
Du vil slappe mer av.
Så mye misunnelse og hat.
Misunnelse er dårlig håndtert beundring.
Ta misunnelsen din, hatet, frykten,
all dritten din, legg det her og kanaliser det til noe som er verdt det.
Hat er for feiginger. Vet dere hva de modige gjør?
De sier "jeg elsker deg". Akkurat.
Så kom dere opp og dra hjem og fortell foreldrene deres at dere elsker dem.
Si det til søsknene dine, venner, hunder, romkamerater.
Si "Jeg elsker deg". Det finnes ikke noe modigere.
Jeg vil dele livet med folk som sier "elsker deg".
Derfor dediserer jeg showet til den viktigste personen i livet mitt.
Du er alltid min inspirasjon.
Dette er til deg. Jeg elsker deg, Messi!
Tusen takk, Málaga!
Tusen takk.
Bare…
Tusen takk. Bare…
Bare én ting til.
Før vi avslutter, vil jeg takke dere for å ha viet meg tiden og innsatsen.
Det sier jeg alltid, men enda mer i disse tider,
fordi det er et faktum at teater og kino,
steder vi kan nyte kultur, er noen av de tryggeste stedene
på jorda akkurat nå.
Tusen takk for motet og engasjementet.
Og når folk kommer for å se meg live,
liker jeg å gi dem en siste godbit for å bli bedre kjent med meg.
Jeg håper denne gaven hjelper dere gjennom livet.
Kanskje dette er litt mer velkjent for folk i Málaga.
Jeg får rydde rekvisittene.
Før tiden renner ut.
Jeg begynte som historieforteller.
Jeg begynte faktisk i en tebutikk i nærheten.
På Mártires-plassen, El Harén tebutikk.
Jeg var forteller lenge før jeg begynte med stand-up.
Jeg har fortalt… Jeg vet ikke,
kanskje 500 ulike historier. Og alle var spesielle.
Men en dag kom jeg på en veldig kort historie.
Den har påvirket meg veldig.
Jeg holdt den for meg selv.
Den er med meg overalt.
Som barn holdt jeg den nær brystet, som vi sier i Málaga.
Jeg fortalte den ikke til mange.
Jeg fortalte den ved spesielle anledninger til spesielle folk.
Men man blir eldre, og lærer at de burde gå hånd i hånd.
Og jeg lærte noe av noe en fyr hadde skrevet.
"En fyr." Ghandi.
Han skrev dette:
"Du mister bare det du klamrer deg til."
Så jeg vil gi dere denne lille historien,
så dere kan fortelle den til alle dere treffer.
Det er en pre-korona-historie.
Kanskje ikke den beste tiden å fortelle den på, men den vil vare i lang tid.
Det er min gave til dere.
Det er sånn…
"I en liten landsby
våknet alle landsbyboerne en morgen med sukker på leppene.
Men de eneste som merket det,
var de som ville kysse noen."
Så, mine venner, gå ut og let etter sukker og søthet på alle gatehjørner.
Ikke bli bitre,
for livet er vakkert.
Tekst: Tekst: Marie Wisur Lofthus