Downloaded from YTS.MX
EN KOMEDISPECIAL FRÅN NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
God morgon, Daniel.
-God morgon, Manolo. -Kaffe.
-Och smörgås. -Här är ditt kaffe.
-Tack. -Och rostat bröd med olivolja.
-Smaklig måltid. -Tack.
HAT
Fan.
-Sätt det på notan. Jag är sen. -Okej.
Kom, Bruno!
Fan.
Okej, vi ses sen. Hej då.
Vad sa du?
Visst ja, masken.
Okej, nu börjar jag.
Ni kan inte ens föreställa er
hur glad jag är att vara här i Malaga
efter att ha överlevt och precis fyllt 40.
Titta hur…
När man gått igenom kemoterapi, måste man visa allt hår man har.
Kolla här.
Det är inte klokt…
Jag kunde ha kolat vippen.
Det var nära ögat.
Jag förhandlade med Sankt Peter hela året.
Han sa: "Kom upp." Jag sa: "Kom ner, samma avstånd."
Han sa: "Kom upp!" Jag sa: "Kom ner!" Han sa: "Jag är fullbokad med jobb i år!"
Jag sa: "Nej."
"Annars tar jag ditt hår." "Okej, avtalat."
Jag var för lat för att dö.
Tack, för att ni kom.
Det finns väl en anledning varför ni kom idag, va?
Ni kom väl hit för att skratta?
Och som komiker,
är jag här för att få er att skratta. Det är väl vårt avtal?
Det är en speciell kväll, för det finns kameror överallt.
Det ska bli en Netflix-special som man kommer att kunna streama
i mer än 1 700 länder.
Hur många länder finns det? Massor.
Massor av länder.
Men saken är den. Under de senaste åren har folk,
särskilt komiker, haft det tufft,
för folk blir förolämpade över varenda småsak.
Många kommer att se detta över hela världen
och vissa kanske blir förolämpade över nåt jag säger.
Till de som kanske blir förolämpade, vill jag bara säga:
vi har gått igenom en global pandemi. Det gör vi fortfarande.
De utfärdade ett hälsonödläge i Spanien. Vi fick utegångsförbud.
Två dagar senare fick jag min cancerdiagnos.
Åtta kemoterapisessioner. En var 15: e dag.
I sex timmar pumpades och en halv liter gift in i min kropp.
Det är som att bli påkörd, men inte av en lastbil.
Jag tappade håret.
Jag gick ner i vikt, kräktes.
Jag fick 18 strålbehandlingar.
Bröstet och struphuvudet luktade stekt kyckling, jag är vegan.
Sen åkte jag till Grekland för att göra en film om flyktingar,
orkaner, bränder, sjöolyckor. Jag fick en allvarlig öroninfektion.
Jag åkte till Madrid för att fira min födelsedag, men blev fast i bergen.
Jag var ensam på min födelsedag.
Nu säger du att du är förolämpad över ett skämt? Jag ska säga dig en sak.
Du kan suga mina kulor framifrån och bakifrån.
Hur som helst…
Det är varmt.
Så…
Låt oss börja. Faktum är att vissa kanske redan är förolämpade.
Många kanske är besvikna och säger:
"Herregud, Dani! Blev inte du vegan?
Vad är det här?"
Det är konstläder.
Jag dödade några växter. Jag balanserar rättvisans vågskål.
Ja, jag har blivit vegan.
Många frågar: "Varför utstå så mycket lidande?
Jag säger: "Vi alla gör våra val, vissa vill vara Malagas fotbollsfans.
Vi väljer hur vi lider.
Ja, jag blev vegan. Det är inte klokt vad som händer då.
Många oroar sig plötsligt för ens hälsa.
Särskild de som studerade näringslära och har en fem års utbildning.
Häromdagen kom en fet kille fram och frågade:
"Dani, hur får du i dig protein?"
På samma sätt som du, när du glömmer defibrillatorn.
Jag försöker överleva."
Sen sa jag: "Vi ses imorgon, pappa."
Jag börjar med att prata om ett koncept som få känner till.
Ditt ursprungliga skratt.
Det som du föddes med. Alla har ett.
Du kan välja att ändra det under livets bana,
för du kanske gillar din väns skratt och kopierar det,
eller för att du skäms för att ditt skratt låter hemskt.
Låt oss säga att du är ambassadör,
diplomat eller nåt och har viktiga möten.
Om ditt ursprungliga skratt låter så här, förstår jag…
…att du vill ändra på det. Men jag tycker att folk borde behålla det.
För några år sen gick jag på en fest.
Jag sa nåt och en grabb tyckte att det var roligt.
Han hade det mest originella skratt jag hört.
Jag minns inte vad jag sa, men plötsligt…
"Vilket underbart skratt!"
Jag skämtade hela kvällen, pruttade, föll mot golvet och gjorde allt
så han fortsatte att skratta. Han hade ett så spontant skratt.
Han knöt nävarna så här när han skrattade.
Som när man går på marknaden och de försöker truga på varor. "Nej".
Hans skratt kom från djupt ner i strupen, från våra förfäder.
Som om Pachamamas förfäder skrattade genom honom.
Kastade huvudet bakåt, som om han saknade ryggrad.
Som PEZ-tabletter. Minns ni dem?
Jag kunde säkert plocka några från hans mun.
Vilket fint skratt.
Ursprungliga skratt är inte unika.
Andra människor i världen skrattar som du. Det är sant.
Vet ni vem som skrattar så? Messi.
Ni vet väl vem Messi är?
Jag är inget stort fotbollsfans,
men vi alla anser att Messi är världens bästa fotbollsspelare.
Även långt tillbaka i tiden.
Han är otrolig. Jag har sett honom spela fotboll i Barcelona på Camp Nou.
Man kan säga "Camp Nou" eller "Nou Camp.
Men man kan inte säga "Camp Camp" eller "Nou Nou."
Men han var helt otrolig.
Man förstår inte hur han spelar.
Han är som en tecknad figur. Det är otroligt.
Men tycker ni inte att förutom fotbollen, så är Messi…?
Ljuset kanske är tänt, men ingen är hemma?
Min komikervän Tomás García säger: "Han har inte allt på det klara."
Faktum är att även i fotbollsvärlden har han det svårt ibland.
Till exempel i turneringar som Copa del Rey och Champions League.
De är utslagstävlingar, eller hur?
Man vinner en match och kvalificeras till nästa match.
Jag säger det, för Malaga kvalificerar sig inte.
Så ja, han fick utstå det många gånger.
Ni vet väl hur det funkar? Det är två matcher
och laget som gjort flest mål går vidare till nästa omgång.
Om det blir oavgjort,
går laget som har gjort flest mål på bortaplanen vidare.
För i teorin är det svårare, eller hur?
Messi har nog råkat ut för det ofta.
Låt oss låtsas att Copa del Rey är i semifinalen.
Barça möter Malaga. Föreställ er det.
Första matchen är på La Rosaleda-stadion.
Man kan säga "Rosaleda" eller "Ledarrosa".
På Rosaleda står det 3-3.
Tre-tre, här i Malaga.
På Camp Nu, eller Nu Camp, står det 1-1. Domaren blåser i visselpipan.
Under en Barça-match har man en kamera som fokuserar på Messi.
Vanligtvis är han på mittfältet och ser ut så här…
Som om ett flygande tefat dumpat honom där och han är helt ovetande.
Jag tycker synd om killen.
Jag säger: "Kan nån förklara för honom vad som pågår?"
Det är tuffare nu, för hans bästis är inte där.
Han spelar i Japan. Visste ni att Iniesta är hans bästa vän?
I hans kontaktlista står det: "AAAndresito. Bästisar."
Titta på äldre videor från andra matcher.
Den första som går fram till Messi och låtsas krama honom, är Iniesta.
Men han viskar: "Vi gick vidare till nästa omgång." Och han…
Han är så rar.
Messi är så rar.
Messi är den typ av kille, att när han är under press,
som under slutspelen,
när hela världen väntade på att Messi skulle göra mål,
i åttionde minuten står det lika, 1-1,
är Messi den som skulle säga nåt sånt här.
En kille är skadad. Messi går sig till sidlinjen,
och säger typ:
"Det här vattnet smakar bra."
Han går tillbaka ut och gör mål. Det är Messi i ett nötskal.
Han har fobi för träningsvästar. Jag fick reda på det nyligen.
För flera år sen fanns det en bild som skapade stor uppståndelse.
Bilden publicerades för länge sen.
Folk sa: "Han kan inte sätta på sig en väst."
Man ser att han bara skojade.
Som när han missar målet och…
Jag tror inte att han försöker att pressa huvudet igenom.
Han vet att det inte går.
Ni vet vad folk säger om Messi. Det var det som hände.
Två eller tre veckor senare
publicerades en annan bild. Den här.
Det står UNICEF, vilket är…
Ni skulle se alla memer de gjorde med den bilden.
Jag tog inte med några, men de är otroliga.
Min favorit är när han sitter i Elliots cykelkorg på väg till månen.
De tog en dum bild av honom. Det är allt. Folk kan vara så elaka.
Hur som helst. Tre eller fyra veckor senare…
…kom den ut.
Jag kan inte försvara honom längre.
Jag vill ringa hans mamma och fråga:
"Vilket hål föddes han ur?"
Hur som helst. Förutom roliga skämt om Leo Messi,
så är han fascinerande.
Det är fascinerande att en person kan vara så mäktig
och så sårbar på samma gång.
Hela världen kallar Messi för en gud,
men om Argentina plötsligt elimineras från världscupen, vill folk döda honom.
Jag säger: "Han försöker bara göra sitt bästa, som alla andra."
Men han är en offentlig person…
Det gäller alla fotbollsspelare, vilken atlet eller artist som helst,
skådespelare, musiker, journalister och även komiker.
Som offentliga personer är vi i skottlinjen.
Men om vi klantar oss,
kan vi bli lynchade av en arg folkmassa, ett rasande gäng.
Det är ofattbart, eller hur?
Jag har pratat nog om "dem".
Vi tar ett steg tillbaka och ser på samhället och var hat kommer ifrån.
Känner ni inte det eller har märkt det, att samhället osar av hat?
Och det började långt före pandemin. Jag har gjort monologen i flera år nu.
Kände ni att folk var arga innan coronaviruset?
Folk är förbannade och ständigt på hugget.
Vi hjälper inte folk när de klantar sig, istället pekar vi finger.
Den här jävla "sätta dit"-kulturen.
Har ni inte märkt det? Jag vet att många faktorer spelar in.
Det finns många anledningar varför samhället osar av hat.
Jag vet att vissa är arbetslösa,
har skitjobb, eller inte kan betala räkningarna.
Jag förstår varför man är bitter om man måste snåla.
Det kan vara ett giltigt skäl.
Vi lever i ett samhälle där vårdslösa politiker hunsar oss.
Som om de styr från en skolgård. Jag förstår att det gör oss förbannade.
Jag vet att vi bombarderas av provokativ journalistik
som gör oss konstant förbannade.
Jag fattar det. Sociala medier kan verkligen göra en arg.
Jag har Instagram,
och det verkar som alla andra är lyckligare än mig.
Jag tittar på grannens profil och säger: "Det är min granne?" Men han är en loser.
Men jag säger: "Jag vill vara som honom."
Det är sant.
Och många av er tror nog att jag glömde några faktorer,
men det finns en jag vill prata om.
Jag tror det är en faktor ingen märker, för vi är…
Och det är stress.
Stress.
Folk glömmer den för man inte ser den, likaså med Wi-Fi.
Men det står er dyrt.
Tänk på det en sekund. Stress.
Man undertrycker…
…sin stress.
"Allvarligt, sa han verkligen det? Håll dig till skämt."
Jag ska berätta hur min relation till stress har varit tills jag blev 40.
Jag lämnade Malaga när jag var 17, 18. Man var inte stressad för man sket i allt.
Jag kunde inte ens stava till "stress". Mitt liv i Malaga var inte stressigt.
Vid 17, 18 flyttade jag till Granada.
Det är en andalusisk mindre stad. Vad mer kan jag berätta om Granada?
Den är bohemisk. Där finns kultur, konst,
musik och inspiration.
Och allt var inom gångavstånd, för allt låg så nära.
Jag kände ingen stress i Granada, men…
…för 13 eller 14 år sen flyttade jag till Madrid,
för jag ville göra det här på allvar och det är där man utmärker sig.
Jag lovade mig själv att inte förlora min andalusiska identitet,
mitt flöde, min chilla vibb. Jag kom till Madrid helt lugn.
Jag fick en bostad, men packade inte upp mina lådor, utan sa:
"Jag tar en promenad. Jag stressar inte första dagen."
Jag hade hört talas om Retiro Park, så jag gick dit.
"Med ett sånt tjusigt namn måste den vara fin."
Men jag går inte dit längre.
Jag går inte dit.
Jag trodde att man kunde ta en promenad och bli inspirerad.
Nej, man behöver en backspegel.
Där finns cyklister, joggare, ankor.
Jag sa: "Det här är en mänsklig centrifug".
Men det visade sig att hela Madrid var det.
Hela staden och alla dess kvarter. Usera, Malasañ. Legazpi…
Mängden fotgängare… Har ni sett hur de går?
"Han tänker spränga en bomb. Han med, men han går åt det andra hållet."
En dag bestämde jag mig för att förfölja en av dem, se vart han gick.
Han sprang in i en vägg och fortsatte… Jag sa: "Herregud, ni är som robotar."
Har jag missat nåt? Pågår det nån slags zombie-apokalyps?
Har jag missat nyheterna?
Som krypskyttar på taket säger:
"Om nån står stilla i mer än 20 sekunder, så skjuter jag skallen av dem!" Otroligt.
Och att köra i Madrid?
Man hade ingen aning. Jag tog mitt körkort i Granada.
Jag använde inte fjärde växeln på åtta år.
Herregud, så fort de kör!
De byter slumpmässigt filer!
Man får nog böta 20 euro varje gång man använder blinkersen.
När man kör i Madrid måste man gissa vad de andra förarna tänker göra.
Jag har nog med att bestämma vad fan jag ska göra!
Men det läskigaste med Madrid är bilarna som står stilla.
De skrämmer mig.
Jag kör i Madrid. Det är rött och jag tänker:
"Låt mig inte vara längst fram." Men det är jag. Det är så stressigt!
Jag är bondpojken som aldrig borde sticka ut.
Jag bröt fyra rattar genom all stress. "Skärp dig, det ordnar sig.
Ingen ska få tuta på mig. Kom igen."
En gång såg jag blondinen från Grease, hon sa:
"Kom igen!" Jag sa: "Nu kör vi!"
Plötsligt hör jag nån tuta bakom mig…
Jag tittar bakåt och framåt, det är rött. "Han fick göra en tidsresa!"
Han böjde de kartesiska axlarna. Som den där jävla Marty McFly!
Och vad är det med dejting nuförtiden?
Det här händer inte bara i Madrid, utan överallt.
Vad är det med dejting? Varför ska det gå så fort?
Jag är ingen skraltig gubbe. Jag är 40, men jag blir inte klok på det.
Jag frågade min vän: "Hur dejtar folk nuförtiden?
Träffas man inte bara över en öl?" Han sa: "Inte en chans."
Nu använder man appar. "Jag sa: "Vad?"
"Ja, appar."
"Appar?" "Japp. Du kan flirta hemifrån."
"Verkligen?" "Igår fick jag en match när jag sket."
"Verkligen?" "Ja."
Det kan hända.
Hon säger: "Vilken trevlig kille." Och min vän skiter.
Jag frågade:
"Vad är det för appar?" Han svarade: "Det finns massor!
Grindr, Tinder, Winder, Fringer,
Chatsky, Forchis, Bikin, Bondis, Brendis, Truskis, Frosties, Chisquis,
Chisquis och Match.com." Jag sa…
"Har du papper så jag kan skriva det?"
När jag ser folk använda apparna blir jag helt konfys.
Det ser ut som ett videospel.
Han sa: "Kolla här. Ja, nej, ja, nej."
Så jag planerade en dejt med en tjej.
Jag sa: "Hej, jag heter Dani."
"Jag bryr mig inte. Ge mig kuk. Gå hem nu."
Ibland kom jag hem och undrade…
"Hade jag sex eller inte?"
Det fanns inga tecken på det för det hände så fort.
Dejting är som
att se på Netflix.
Det är okej, men…
Det går så fort.
Det här har hänt oss alla, eller hur?
Det är tisdag kl. 21.00. Du kommer hem från jobbet.
Du gör en snabbmiddag och säger: "Jag ska se ett avsnitt på Netflix."
Serien och säsongen spelar ingen roll. Du är var du än är i serien du ser.
Du tittar och slänger fjärrkontrollen nånstans.
Den börjar, för du tryckte på play.
Och serien är jättebra, förresten.
Tror ni att jag vågar prata skit om Netflix nu?
Man säger: "Vilken bra skådespelerska. Jag förväntade mig inte… Oj!
De specialeffekterna är inte billiga."
Avsnittet är över och man säger: "Nu ska jag sova."
Men man ser "Nästa avsnitt" i ögonvrån
och man letar efter mobilen. "Tre, två, ett…" Nu måste man titta.
Man är helt hypnotiserad.
Jag såg hela Money Heist på en natt. Fråga mig inte hur.
På grund av Netflix har jag förlorat mitt jobb och vänner.
Nu ser jag om andra säsongen av Vänner.
Och jag minns inte vad som hände!
Inte ett dugg!
Det är inte så man upplever saker.
Vi borde inte dejta som föräldrarna, men mer eller mindre som för 20 år sen.
Det var lite mer… Dejting var som att titta på gamla teveserier.
Det var helt okej, men i en helt annan takt.
Samma scenario.
Tisdag kväll, kl. 21.00. Man fixar en snabbmiddag
och kl. 21.20 tänker man:
"Jag sätter på teven kl. 21.30, för enligt reklamen…
…börjar den kl 21.30."
Man börjar gå till vardagsrummet runt kl. 21.25
ifall att…den startar tidigare. Eller hur?
Man äter sin middag.
Nu är kl. 21.25.
Klockan 21.30 säger man: "Okej."
Nu är klockan 21.40.
Klockan 21.45 säger man:
"Han som ska trycka på start kanske är upptagen."
Sånt händer, eller hur?
Klockan är 21.55.
Jag har ett problem när jag tittar på film eller en serie
och äter middag. Jag vill börja äta när den börjar.
Jag tänker: "Vänta, maten blir kall.
Min sallad blir kall."
Och klockan 22.15
börjar serien. Äntligen.
Och den är jättebra. Man säger: "Fantastiskt.
De två skådisarna är alltid bra tillsammans.
Oj, vilket produktionsvärde. Herregud!"
Sen säger en röst: "Nu en reklamfilm. Vi är tillbaka i mars."
"Okej. Jag fortsätter leva livet.
Jag går på college, skaffar en solbränna,
och fortsätter titta nästa år."
Det måste finnas en medelväg, eller hur?
Jag måste erkänna att Madrid gjorde mig stressad.
Men för nio år sedan träffade jag nån
som förändrade helt hur jag såg på livet och dess takt.
Det var min första hund Taterface.
Hon lever än. Vi är rumskompisar.
Hon är en äldre dam och sitter alltid bredvid mig. Jag tittar och där är hon.
Jag går till mitt rum och hon är där.
Som en seriefigur som Goku som teleporterar.
Jag ser henne aldrig gå. Men om jag går nånstans är hon där.
Hur som helst, förutom det…
Nåt hände när jag var med henne. Det förändrade mig.
Jag tänker inte säga att min hund är så speciell…
Nej. Jag tror att vi är lite trötta på,
åtminstone jag, på hundfolk som alltid säger:
"Min hund är så speciell." Vänta lite. Vem har en hund här? Räck upp handen.
Det är en massa hundfolk.
Jag trodde väl det. Så fort jag kom in gjorde jag…
Ingen fara. Jag är van.
Ni måste förlåta mig,
men jag tycker att ni hundfolk är…
…en jävla kult.
Ni är olidliga.
Jag går inte till samma park varje dag
eller pratar med samma hundägare. För när jag träffar en
för tredje gången, vill jag nita personen.
Jag vet inte hur det är i andra länder, men i det här landet…
…är max fem procent av hundarna imponerande och majestätiska. Eller hur?
Få är onekligen vackra.
Så väldigt få kan säga: "Titta på min vackra hund."
Och man säger: "Okej."
Men 95 % av hundägarna här…
…har hundar från soptippen.
Om de inte saknar ett öga, saknar de ett ben eller kan inte gå rakt.
Du säger: "Se på min söta hund." Jag säger: "Det kan diskuteras."
Så när man inte kan säga att ens hund är vacker,
vilket de flesta inte kan,
hur skryter man då om sin hund?
I det här landet skryter man genom att säga:
"Min hund är så smart."
Alla har världens smartaste hund.
Ja, jag är så trött på smarta hundar.
Som om spanska universitet var fulla av hundar.
Jag har en underbar granne i Madrid.
Hon är i 60-årsåldern och har en hund. För att jag gillar hundar
tror hon att jag bryr mig om allt hon berättar.
Jag skulle kunna säga: "Om din hund är lycklig och frisk,
så skiter jag i din hund." Hur låter det?
Häromdagen stoppade hon mig och sa: "Dani, min hund är så smart.
Lyssna.
Jag gick upp tidigt i morse och rastade hunden, sen gick vi hem.
Jag gav honom mat, drack kaffe och skulle knalla ut."
För det är det gamlingarna gör. De går inte ut, de knallar ut.
Jag har hört det sen barn. Varje morgon var jag rädd att en gamling sprängdes.
Det kommer en tid då man knallar på gatan. Hon sa: "Jag knallade ut.
Gjorde ärenden och kom hem vid tretiden.
Lyssna, Dani. Jag bor på första våningen. Jag vet att vi är grannar.
Jag går ljudlöst uppför trapporna, Dani.
Jag är en ninja.
Jag tillbringade fem år i Matsumoto
och är förberedd på allt.
I min by kallar de mig för Vakuumförpackaren."
Hon säger…
Kjolen gick hit upp och underkjolen syns.
"Dani. Jag tar ut fram min nyckel. Sen går jag fram mot dörren.
Jag sätter in nyckeln.
Dörren öppnas lite, men låter inte.
Jag har sprejat smörjmedel.
Ninjadörren."
Hon säger:
"Jag öppnar bara dörren så lite.
Hans nos är där, för han vet att det är jag!"
Jag säger: "För i helvete! Det är inte sant.
Lyssna, grannen och lyssna noga.
Du gick kl. 08.00. Hunden somnade i vardagsrummet.
Sen hörde han ett ljud och trodde att det var du.
Han går han till dörren och inser att det inte är du.
Sen ringer nån på hos grannen.
Han går till dörren och inser att det inte var du.
Han pruttar och tror att det är du, går till dörren, men det var inte du.
Innan du kommer hem har hunden gått 737 gånger till dörren.
Du såg sista rundan, din idiot.
Hunden gick hela Way of St. James på en enda dag!"
"Han är så smart, Dani."
"Ja, men när han äter en pundares skit, säger du inget.
Då håller det för dig själv."
"Jag skällde ut honom häromdagen." Hon säger aldrig varför.
Han kanske åt en fem meter lång scarf.
"Se hur smart han är. Jag skällde ut honom och sa: "Nej.
Gör inte så.
Lyssna, Dani. Han tittade på mig men en sorgsen blick."
Här kommer repliken som jag föraktar. Hon sa:
"Som om han tänkte prata."
Tänkte prata? Hundar kan inte prata! Ingen jävla hund har nånsin pratat!
"Och en sak till, om jag hör den hunden prata,
kickar jag ut honom genom fönstret."
Du är schizofren!"
Jag är trött på smarta hundar.
Ursäkta, jag föredrar att vara ärlig. Ni lär känna mig på djupet.
Jag skulle inte ens fika med en hundälskare.
Förlåt.
Och ni kattälskare…
Okej.
Vem har en katt? Lugn. Jag kan inte slå er på grund av viruset.
Vem har en katt? Det är många, färre än hundar, men okej.
Förresten, har nån både och?
Vad har du?
Tre hundar och två katter. Och sen ett vildsvin?
De som har både och, nästa skämt handlar inte om er.
Ni som bara har katter,
ursäkta mig, men jag tror att ni har…
…ett mindervärdeskomplex…
Ett rejält.
Ni kattälskare tillbringar all er tid och energi,
med att försöker övertyga alla, trots att ingen frågade er,
att en katt är bättre än en hund.
Att en katt är bättre än en hund.
Investera er tid och energi i vad ni vill.
Det som gör mig arg är att 95 % av ert argument är:
"Min katt är bäst.
Jag kommer hem och min katt hälsar på mig."
Han vill bli klappad. Han ger mig sin tass.
Jag kastar en garnboll och han hämtar den.
Han beter sig inte som en katt."
Han är som en hund." Är du helt korkad?
Det du vill ha är en hund!
Allvarligt.
Ledsen, men om du har en hund eller katt, prata inte med mig på gatan.
Det slutar inte bra.
Och ni med barn…
Varför är ni föräldrar så där?
Ni blir otrevliga när ni blir föräldrar.
Kvinnor, till exempel.
Vad är det med er? Så fort ni blir mamma eller vet att ni ska bli mamma,
kraschar ert operativsystem.
Jag vet inte om det är er program- eller hårdvara…
Jag vet inte skillnaden.
Men ni börjar få systemfel.
Till exempel mätenheter. Ni börjar blanda ihop dem.
Ni läser av dem fel.
Häromdagen ringde en vän. Vi hade inte pratat på flera år.
Jag sa: "Hej! Hur mår du? Det är så kul att höra av dig…"
Hon sa: "Jag är mamma nu."
Jag sa: "Oj! Toppen! Hur gammal?" Hon sa: "192 veckor."
Jag blev helt ställd. Ger jag barnet en leksak eller cigarrer?
Tvingar du mig att hämta en miniräknare?
Man köper mat. Kassören säger: "Det blir 1 532 cent."
Skulle inte du bli arg?
Med större måttenheter blir livet lättare.
Nej, snälla, gör inte så mot oss.
Ni föräldrar är så besatta
med att lära era barn saker innan de är tillräckligt gamla.
Så ni kan skryta?
"Min gick när han var nio månader." Varför det?
Varför pressa andra barn och deras föräldrar?
Allt ditt barn gör är speciellt.
"Se hur han bajsar på parkettgolvet!
Otroligt, va?"
"Ja, för han är åtta. Det är otroligt."
Ni är besatta! Vi får inte pressa dem.
Låt dem lära sig saker i sin egen takt,
eller några månader senare. Men var inte extrema. Jag vet inte.
Det enda jag gjorde tidigare som barn,
fem månader innan, var att äta pepparkakor i augusti.
Så, min vän…
Bea är från Malaga. Min bästa vän. Vi har varit vänner sen vi var barn.
Hon är en underbar kvinna. Hon är snäll, generös,
en vacker person. Hon är en doktor, en läkare.
Kalla det vad ni vill.
Hon var bäst i klassen. En utomordentlig kvinna.
Hon har två barn. När hon fick den första ville hon att jag blev gudfadern.
När jag åker till Malaga, försöker jag alltid att träffa dem.
När…grabben var sex månader gammal,
åkte jag hem till henne. "Hej, Bea." "Hej, Dani. Hur mår du?"
"Var är Paquito?" "Han handlar." Paquito är hennes man.
"Var är Nico?" "Han är där, i barnsängen."
Vad han än låg i…
"Där är han. Han vaknade nyss."
Jag brukar prata med en normal röst med bebisar.
Jag kan inte uttala mig, för jag är ingen förälder, vad jag vet,
men jag pratar normalt.
Oavsett hur små de än är, är de smartare än vi tror. Eller hur?
Föreställ er en bebis som ligger i en spjälsäng.
Bebisen ser folks ansikten framför sig.
Och de säger…
Barnet måste tänka: "De är de största idioterna i Malaga.
Antingen det, eller så är jag född i huset Bourbon."
Jag försöker prata normalt.
Jag säger inte att jag pratar om aktiemarknaden,
men jag beter mig normalt.
Min vän Bea står här. Jag går över.
"Vad är det, Nico? Hur mår du, fina du?
Jag har saknat dig så mycket."
Plötsligt hör jag:
"Ser du hur stor jag har blivit, gudfar.
Babysockorna du gav mig passar inte längre."
"Bea?" Kom ihåg, hon är läkare. "Bea?"
"Nej, det är jag, din gudson.
Jag är här i spjälsängen.
Jag har blivit så stor. Har du inte märkt det?"
Jag säger: "Håll åtminstone för munnen!
När blev dina föräldrar buktalare?"
Låt honom tala när han är redo.
Men tala inte för honom. Det skrämmer mig.
Ni vill tala och göra allt för dem.
Han är sex månader. Han är stor. Ni är besatta av att han växer.
Nio månader: "Se så stor han är." "Okej." Ett och ett halvt: "En sån tillväxt!"
Två år: "Titta, han är enorm." "Ja, han är ett barn!
Självklart. Det är normalt.
Det är inget ovanligt.
Det vore det om han var så lång vid sex månader.
Och så lång efter ett år.
Och så lång efter 1,5 år."
När han är två säger jag: "Var är han?" "Han klev in min mus igen."
Jag säger: "Fan! Det är otroligt! Ring Mulder och Scully!
Ring nyhetskanalerna!
Men bara du inte sätter honom i ett terrarium som en iguana,
kommer barnet att växa
enligt fysiologiska och näringsmässiga normer för barn i i-länder."
Ni är så jävla besatta.
Vi ska inte äta dem. De är ungar, inga griskultingar.
Det urartade lite. Förlåt.
Men ibland blir sånt här… Ursäkta.
Det här vattnet smakar bra.
Ursäkta. Som jag sa…
Jag tappade tråden. Taterface, minns ni henne?
Så här blev jag av med min stress med Taterface i Madrid.
Istället för att skryta visar jag en bild, så ni får se henne.
Ni får höra den mest opartiska versionen av historien,
sen fortsätter vi.
Ingen fantasi, magi, Gandalf eller skitsnack. Här är Taterface.
Okej?
Som om hon tänker tala.
Den är riktad mot oss.
Folk längt bak undrar: "Röven eller armbågen?"
Hon är en underbar hund.
Det enda är att hon lätt går upp i vikt.
Hon måste motionera och inte äta för mycket.
Hon var precis hos veterinären för en hälsokontroll.
De kollade hörseln och allt. Veterinären ställde henne på vågen
och sa: "Dani, den börjar puta ut lite."
"Ja, litegrann."
Jag tänkte: "Jag hoppas hon menar min kuk och inte hunden.
Att få henne smalare är svårt nog."
Det här är inget. Den går ner så fort jag tar ett isbad.
Ni skrattar som om ni ofta tar isbad.
Taterface kom in i mitt liv när jag bodde ensam,
och var stressad på jobbet. Jag visste inget om att vara hundägare.
Nu gör jag det. Om jag får ge er ett gott råd om husdjur,
en hund, en katt. Gör det rätt. Ge det kärlek.
Ta hand om det. Ge det god mat, gå till veterinären. Gör det bara rätt.
Det är en levande varelse som har känslor.
Det är ingen fascist. Vi försöker ta hand om det.
Jag minns att det var en tisdag.
Jag klev upp och rastade henne.
Vi åt frukost och jag åkte till jobbet.
Efter jobbet hade jag 30 minuter
att rasta henne innan jag åkte till andra sidan av Madrid.
Så jag tar ut henne, stressad.
Och om du är stressad känner hunden det.
Jag sa: "Bajsa och kissa lite nu. Jag kommer att bli sen."
Hon kissar och bajsar och vi går hemåt genom parken.
Jag rusar och är jättesen och hon stannar. Jag sa: "Kom nu, Taterface."
Jag ser efter varför hon inte vill gå.
Jag ser varför hon så gärna vill stanna för ett ögonblick.
För hon ville
lukta på en blomma.
Jag stod och tittade…
…och tyckte att allt var logiskt.
Det var då jag sa: "Vänta, det kanske är det här livet handlar om."
"Livet kanske ibland handlar om att stanna upp för en sekund
och lukta på en blomma."
Jag tar fram mobilen
och avbokade mina möten och sköt upp morgondagens möte,
stängde av den
och la den i fickan.
Jag släppte henne i parken och sa: "Taterface,
den här eftermiddagen är vår."
Ja. Det var det som hände.
Den dagen förändrade allt för mig. För henne också. Hon hade jättekul.
Hon gömde sig i buskarna,
kissade var hon ville, luktade var hon ville,
lekte med några barn, blev våldtagen några gånger…
Vi hade så kul.
Sen dess har jag haft ett nära band
med hundar, och djur i allmänhet.
Jag bor med tre. Vissa somrar har jag fem eller sex.
Jag sponsrar en åsna, en schimpans, en gorilla, en orangutang
och hej faderullan. Det gick lite för långt.
Hur som helst.
Jag ska inte hålla ett tal om hur hundar är bättre än människor.
Nej, det är att gå för långt, eller hur?
Men det är sant, då man levt med dem länge
märker man att hundar är bättre på vissa saker.
Här är två exempel:
Hundar har inga fickor och det är till deras fördel,
för de lever och bryr sig inte om att förlora saker.
Ska man gå ut säger de: "Sätter du på kopplet? Bra."
"Sätter du på min sele också? Bra."
"Sätter du på min rosa glitterjacka? Dra åt helvete.
Men okej då."
Och jag kan se det.
När jag stänger dörren tittar hon på mig typ:
"Det gör inget om du glömmer nycklarna."
Eller om man går till veterinären, som är dyrt.
Veterinären säger: "300 euro." Jag tittar på de tre. De säger:
"Jag har inte…
Den andra hunden.
"Jag gick precis upp."
Det finns en annan aspekt där hundar är överlägsna oss.
Hundar och katter också.
Hundar och katter. Icke-binära hundar och katter, okej?
Många av er har säkert tänkt på det förut, för det är klassiskt.
Hoppas att det inte finns barn här.
Hundar och katter har förmågan
att slicka sitt könsorgan.
En kille är förnärmad.
"Är du säker?"
Min hund Buyo är expert på det. Jag adopterade honom senare.
Han slickar och rengör de hela dagen lång.
Jag tittar på med med hat och avund…
"Det räcker." Man han fortsätter.
Han vill hämnas för han blev kastrerad. "Jag ska suga min kuk nu." "Men…"
Och han fortsätter bara.
Han kan hålla på i 20 minuter.
Sen är det dags för röven. "För i helvete!"
Jag frågar ofta mig själv: "Känner han sig inte generad?"
Generad? En hund? Aldrig!
Han kan se en i ögonen medan han skiter.
När hade du ögonkontakt sist? Du minns inte det, va?
De är bättre än oss.
Här är en retorisk fråga.
Om du kunde slicka dig, skulle du det?
Det tål att tänka på.
Ni får tänka på saken. Ni behöver inte svara nu,
men under frukosten med din mamma.
Det klassiska samtalsämnet. "Mamma…"
Här är en annan fråga.
Den är bara för killarna, de som svarade ja på den första frågan.
Okej? Ni som skulle göra det… Lyssna nu.
Jag ser bara halva ansiktet, men ni är avslöjade.
Du är en av de utvalda.
Om ni kunde slicka skrevet, undrar jag…
…skulle ni förvarna er?
Ni behöver inte svara.
Det är personligt, men jag vill att ni ska fundera på det.
Vad jag skulle göra? Det kvittar. Jag har inget att förlora.
Jag bad Sankt Peter dra åt helvete. Tror ni jag bryr mig?
Om jag kunde det, skulle jag det?
Självklart!
Jag har gjort det sen 19… Jag har försökt sen 1991.
Jag kämpade länge, men jag är inte så flexibel.
Jag tror att i vissa fall är ryggraden överskattad.
Jag har aldrig sett en ledsen snigel.
Nu…
Vad gäller den andra frågan, om jag kunde och skulle…
…förvarna mig?
Nej.
Jag skulle hålla tyst som en bitch.
Jag skulle skapa min egen hållbarhetscirkel.
Jag har tillgång.
Jag har efterfrågan.
Eftersom jag är vegan skulle inte lite protein skada.
När jag är klar, en puss på kinden och god natt. Kom igen. Självklart!
Självklart, skulle jag det! Ha ett öppet sinne.
Den är bara din.
Behandla andra som du själv vill bli behandlad.
Var en god kristen.
Förlåt mig, om jag är lite okontrollerad idag.
Jag säger saker ni inte förväntade er.
Vissa av er kanske är besvikna.
Men det är vad det är.
Jag hatar många saker. Jag vet att det är fel,
men alla hatar saker.
Jag hatar att köa. Jag klarar inte av det.
Och när grannen börjar renovera kl. 08.00, skulle jag kunna döda honom.
Jag hatar när mitt rostade bröd kallnar.
Jag hatar när jag kommer ut ur duschen och måste bajsa.
"Helvete också!"
Men som människa finns det nåt värre,
att hata människor, inte bara situationer. Jag hatar folk.
Det är värre än så. När jag erkänner att jag hatar vissa människor,
är de människor som ingen hatar.
Men jag tål dem inte. Jag är ledsen. Jag måste bekänna det.
Jag vill att ni ska veta vem jag är. Jag hatar Rafa Nadal.
Ända in i själen.
Inte bara nu. Redan från början. Jag tål honom inte!
Rafa Nadal. "Spaniens bästa atlet nånsin."
Barn och mödrar älskar honom…
En förebild, stilig, förnäm, etisk och artig.
Tjugo Grand Slams!
Vad behöver du så många Grand Slams? Ge en till nån annan.
För i helvete!
För några år sen i Frankrike
anklagades Roland Garros för att vara dopad under en turnering.
Föreställ er hur det var innan rättegången.
Vad stackaren gick igenom, förtalet… Sen rättegången.
Nadal vann, för han var inte dopad och han fick ett stort skadestånd
för att hans rykte och image hade skadats.
Vet ni vad han gjorde med pengarna?
Donerade de till välgörenhet. Förtjänar han inte en stor jävla smäll?
Mallorca översvämmas och där är han
och tar bort lera. Finns det ingen annan på Mallorca?
Nej, bara han kan göra det och ha 20 Grand Slams i sitt hus.
Jag hatar Meryl Streep. Meryl Streep Fighter 2.
Den bästa skådisen nånsin. Vartenda rollspel är autentiskt, verkligt.
Alla hennes filmer är det.
Och hon är aktivist, feminist och engagerad.
Hennes filmer nomineras för Oscars. Nu får det vara nog! Sluta vara så bra!
Det är vidrigt.
Och Angelina Jolie, då?
Förutom att vara en bra skådis är hon het.
Hur länge ska hon vara så het?
Hon har ett högt IQ
och går runt och plockar upp hemlösa barn. "Kom, nu går vi hem till mig."
Hon har dem i alla färger, förutom blått!
Jag hatar Broncano!
Jag hatar Vicente del Bosque!
Jag hatar Clara Lago!
Jag hatar Sergio Dalma!
Jag hatar skitstöveln Antonio Banderas!
Jag har fått nog!
Han är 20 år äldre än mig, men kan vara min lillebror. Fan ta honom!
Men om det är nån som jag skulle pumpa för…
…eller dumpa…
Nej, ursäkta mig.
Båda funkar bra.
Ja, beroende på vilken ände man vill att det kommer ut ifrån.
Hur som helst, om det finns nån jag skulle hälla
eller stjälpa…
allt mitt hat och förakt på, utan tvekan,
så är det Hugh Jackman.
Jag tål honom inte. Han är min ärkefiende.
Det här är Hugh Jackman.
Där är han.
Internationell, australier, skådis, Hollywood, berömmelse.
I massor av tidningar
var han världens stiligaste och mest attraktiva man.
Se på honom. Den där ansiktssymmetrin.
De gudalika dragen.
Den fysiken är mejslad av Olympus gudar.
Porerna sipprar med Stendhals syndrom.
Han tvättar skjortor med magmusklerna.
En dag tänkte jag: "Han är inte så stilig."
Så jag jämförde mig själv.
Sen började hatet.
Det sägs att jämförelse föder hat.
Så började det.
Ingen fara, ni kan skratta. Jag har haft år av terapi.
Det är överväldigande först.
"Hur kan de komma från samma art?" De har samma beståndsdelar.
Ni behöver kanske gå in på detaljer. Jag analyserar det.
Ni ser varför vi är olika. Jag har många problem.
Men vi har inte tid med det.
Mina ögon, till exempel.
Hoppas det blir undertexter.
Mina ögon.
Saken är den att mina ögon är väldigt små.
Och de sitter nära varandra. Väldigt nära.
Om de var lite närmare skulle ni säga:
"Det är nåt fel på honom."
Jag kan inte se 3D-filmer.
Glasögonen är för breda.
Ser inte djupet. Det är inte värt biljettpriset.
Jag kan inte bli fet. Ansiktet blir fett, men ögonen förblir små och nära varandra.
Mitt ansikte blir brett.
Mitt ansikte ser ut som en clowns två knapphål.
Och min näsa då?
Folk märker inte min näsa, för det finns stora i Spanien.
Men se upp för min.
Jag har en liten armbåge fastlimmad på ansiktet.
Se på min näsa. Jag skulle rensa ut en optikaffär på tre turer dit.
Glasögonen faller aldrig av.
Jag blev slagen som barn på ena sidan. Därför är den krokig.
När jag var liten var jag med i en simklubb i Malaga.
På sommaren åkte vi till Misericordia Beach.
Självklart var min specialitet ryggsim.
När jag bytte simteknik, sa de…
"Sluta, era jävlar!"
"Alla simmar till bojen och tillbaka." Jag kunde inte.
För min köl var böjd, som en enarmad man i en kanot.
Och den är vass. Om ni kommer nära ser ni det och säger:
"Det gör inget." Jo, det är ett stort problem ibland.
"Lägg av."
Det har hänt…
Oralsex ledde till kejsarsnitt och man fick ringa 112.
Jag valde inte min värsta bild. Den är tagen i en studio.
Jag använde den för flera år sen.
Efter att den hade cirkulerat online i två tre månader,
såg jag det. "Vänta lite…
Jag saknar ett öra.
Hur? Jag tittar rakt in i kameran." Det ser ut som om jag tittar åt sidan.
Jag vände mig och han tog bilden innan hela kroppen kom dit.
Är jag kanske Picassos barnbarn?
Okej, han är snyggare än jag.
Hugh Jackman, ett.
Dani Rovira, noll.
Men det slutade inte där. Det var då det började.
Det blev början på en intensiv strid.
Varje dag letade jag efter saker jag var bättre på.
Han vet inte om det här. Det är min grej.
Jag är väldigt tävlingsinriktad. Jag vill vara bättre på nåt.
"Hundar, så klart!" Jag är här i Spanien och hjälper hundar,
så de inte misshandlas eller överges, och påverkar lagen…
"Jag tvivlar han också gör det." Titta.
Bilden togs av en paparazzi.
Han ser aldrig dålig ut på såna bilder.
Se, så uppklädd han är. Jag var inte ens så uppklädd på min systers bröllop.
Och titta på hundarna.
De har en väst på sig, ifall det är kallt eller regnar.
Och titta på stövlarna.
Se på den vita hunden.
Han är kirurg.
Han gjorde en gallblåsoperation.
Eller kastrerade en vän.
Och sen den killen.
Jag har inga bra paparazzi-bilder.
Titta på mina kläder.
Från midjan upp, vinter. Från midjan ner, sommar.
De tog bilden då jag bar på en skitpåse.
Det är en påse full med skit. Soptunnan låg bara några meter därifrån.
"Paparazzi, kunde ni inte ha väntat en minut?"
Man kan inte fejka glamour.
De är mina två hundar.
Den tredje hade inte kommit in i mitt liv än.
Den lilla bruna är Buyo, avsugaren.
Den svarta karikatyren är Taterface.
Det är nog hennes ansikte.
Annars skulle hon gå baklänges.
Sen en kille från 1500-talet. Han var inte där då bilden togs.
Hugh Jackman, två. Dani Rovira, noll.
"Jag måste slå honom på nåt.
Det här blir en knapp marginal."
Jag är 40. Det är en bra ålder.
Jag är smal. Jag tränar.
Jag är mer eller mindre…i form, eller hur?
Han har alltid varit vältränad, men han närmar sig 60.
Som den jäveln Antonio Banderas.
"Vi kanske är i ett dödläge nu där hans poäng är lite lägre.
Det beror på vinkeln, kanske…"
Bilden togs för tre år sen.
Ja, damen. Jag instämmer.
Jag skulle också knulla honom.
Dessa människor är alltid vackra. Titta på hans hår.
Vad han än gör, så ser hans hår snyggt ut.
Man kan nita honom eller ta hans huvud ut ur ugnen? Håret ser alltid bra ut.
Han kisar, men ser ändå stilig ut.
Fan, vad snygg han är! Den här, då?
Den platta magen.
Sen den killen.
Jag kisar också. Okej?
Men det är nog en annan tid på dagen.
Mitt hår är också blött, men jag ser ut som en romersk grottmänniska.
Mina tänder är inte stora, men här är jag en bäver.
"Hej. Jag är en bäver."
Stoppa upp en paddel i röven, så blir jag en bäver.
Axlarna är solbrända.
"Vad sägs om lite Photoshop?
Gör mig röd eller vit, men inte så. Jag ser ut som jordgubbsglass."
Jag ser ut som ringaren i Notre Dame som flyr från elden.
"Jag måste sätta kulorna i vatten!"
Carrefour-badshorts för åtta euro med sliten resår.
Jag saknar en jävla arm!
Hugh Jackman, tre.
Dani Rovira, noll.
"Jag kan fortfarande vinna. "
Folk har gjort större comebacks.
Några månader senare hittade jag den här.
Hugh Jackman var värd för Oscarsgalan år 2009. Jag såg den.
Den bästa Oscarsgalan nånsin. Ingen har tidigare varit en så bra värd.
Oj, den här killen…
Vilken värd! Vilken klass! Vilken fyndig komedi!
Den nästan två meter långa killen kunde dansa och sjunga.
Han var fängslande. När galan var över sa han: "Perfekt."
Hela världen föll för hans fötter.
Inga dåliga recensioner. Perfekt!
Jag var värd för Goya-priset tre år i rad.
Det första, andra och tredje, så de var i följd.
Jag har aldrig blivit så kritiserad.
Nånsin, i hela mitt liv.
Nästa dag… Herregud.
Jag skulle besöka mina föräldrar i Malaga.
Tv, radio, tidningar, kritiker,
sociala medier, Thermomix, text-tv.
Jag vaknade en morgon. "Mamma, haglar det?"
"Nej, Dani, folk pissar på huset. Somna om." Vad i helvete!
Varje show varar i mer än tre timmar. Det är nästan tio timmar.
Så, inga kommentarer?
Till och med algoritmerna var emot mig.
Googlar man "Dani Rovira Goyas",
så är det här det första man ser.
Hugh Jackman, fyra.
Dani Rovira, noll.
Släpper man in fyra mål…
…är det oundvikligt.
Matchen är nästan över.
Det femte gör mest ont, för det är det sista.
Och det här gör mest ont.
Hugh Jackmans roll som järven.
Den bästa serietidningsfiguren nånsin.
Den jävla mutanta jäveln.
Järven!
Klorna.
Feromonerna.
Vargen.
Vilken hårig best.
Vilken skam.
Inga fler frågor, herr domare. Jo, en till, förresten.
Jag har en sista fråga.
Här kommer den.
Det är en enkel fråga. Jag uppskattar om ni svarar.
-Skrattade ni? -Ja!
Det var allt.
Tack så mycket.
Applåderna gäller för alla. De är för er också.
Idag har vi alla uppnått vårt mål.
Ni kom för att skratta och jag fick er att skratta.
Och vi gjorde det. Vi alla vann och skrattet vann.
Tro mig, det spelar ingen roll alls
varför ni skrattade.
Det spelar ingen roll om det jag sa var sant eller falskt.
Det spelar ingen roll om jag hade rätt eller fel.
Det spelar ingen roll om ni håller med eller inte.
Ni skrattade, för skratt är så magiskt och överträffar allt annat. Tror ni…
Tror ni verkligen att jag hatar allt det jag försvarade på scenen?
Tack för ert förtroende, men jag måste erkänna att jag har hatat.
Jag har hatat mycket. Även fram till nyligen.
Men jag insåg nåt nyligen. Hat leder ingenstans.
Hat är slöseri med tid och energi.
Hat leder till magsår, stress och till och med sjukdomar.
Tror ni verkligen att alla jag pratade om på den här scenen…
Tror ni att jag hatar
Sergio Dalma, Rafa Nadal, Hugh Jackman,
Antonio Banderas, Broncano, Clara Lago
eller Vicente del Bosque? Gör ni det?
Jag skulle behöva 100 teatrar som denna,
för att fylla all min beundran för dem.
Jag ska berätta en hemlighet.
I början visste jag inte vad showen skulle handla om.
Jag tog en penna och anteckningsbok och började skriva ner alla jag beundrar.
Från alla samhällsskikt.
Skådespelare, sångare, forskare, poeter.
Till och med anonyma personer i grannskapet. Listan var oändlig.
Alla fick inte plats, men vet ni vad jag kallade den?
Min lista över Halleys kometer.
Jag tänkte: "Vi är så lyckligt lottade att få leva
bland alla dessa Halleys kometer.
För deras existens gör våra liv bättre.
De gör oss lyckligare, inspirerar och underhåller oss och gör oss bättre.
Därför tycker jag synd om dem som kastar sten på Halleys kometer.
Det var absurt. "Du träffar aldrig en komet."
Men ibland händer det. En dag kanske
du är den första skitstöveln som får en komet att falla från skyn.
Vi ska aldrig försöka att vara som dem. När de föddes höjdes ribban.
Det är omöjligt att uppnå.
Förhoppningsvis kan vi en dag bli oss själva. Det vore en riktig seger.
Under tiden, medan vi jobbar på det, låt oss slappna av.
Låt oss sluta konkurrera med varann.
Tävla mot dig själv för att bli bättre. Och det är okej att ha en dålig dag.
Och om du råkar bli bäst på nåt, bra. Jag lyfter på hatten för dig.
Men om du är nummer 1 534, är det också bra.
För du har ett bättre liv.
Så mycket avund och hat. Avund är en felhanterad beundran.
Ta din avund, ditt hat, din rädsla,
och lägg den här och kanalisera det till nåt som är värt det.
Hat är för fegisar. Vet ni vad modiga människor gör?
De säger: "Jag älskar dig".
Så, gå hem, säg till din mamma och pappa att du älskar dem.
Säg till dina syskon, vänner, hundar, rumskamrater:
"Jag älskar dig!" Det finns inget modigare.
Jag vill dela mitt liv med de som säger det.
Jag tillägnar showen till den viktigaste personen i mitt liv.
Du är min inspiration. Jag älskar dig, Messi!
Tack så mycket, Malaga!
Tack så mycket.
Bara…
Tack så mycket. Bara en sak till.
Innan vi går vill jag tacka er för att ni kom till teatern.
Jag säger alltid, men särskilt i dessa tider,
att teatrar, biografer,
där vi kan njuta av kultur, är några av de säkraste platserna
i världen just nu. Tack för ert mod och engagemang.
Och när folk kommer för att se mig live,
vill jag ge dem en sista gåva för att lära känna mig bättre.
Jag hoppas att gåvan hjälper er genom livet.
Det kanske är lite mer bekant för folk i Malaga.
Jag börjar packa rekvisitan.
Innan vår tid är ute.
Jag började som sagoberättare i en tebutik i närheten
av Mártires-torget.
Jag gjorde det i många år innan jag blev komiker.
Jag har berättat
fem hundra olika historier. De var speciella.
Men jag minns alltid en kort historia.
Den påverkade mig verkligen. Jag glömmer den aldrig.
Den följde med mig vart jag än gick.
Som barn höll jag den nära hjärtat, som vi säger i Malaga.
Jag berättade den inte ofta,
bara vid speciella tillfällen till väldigt speciella människor.
Men man växer upp och lär sig, för det går hand i hand.
Och jag lärde mig nåt genom att läsa ett citat nån skrivit.
Ghandi.
Det står:
"Du förlorar bara det du håller fast vid."
Så jag vill berätta en liten historia,
så ni kan berätta den vart ni än går.
Den hände även innan coronaviruset.
Det kanske inte är bäst tidpunkt,
men historien kommer att leva vidare. Den är min gåva till er.
Detta är berättelsen:
"I en liten by…
…vaknade bybor en morgon med socker på läpparna."
"Men bara de som ville kyssa nån."
Så, mina vänner, gå ut dit och sök efter socker och söthet överallt.
Bli inte bittra,
för livet är vackert.
Undertexter: Irene Peet