Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX UVÁDÍ
Co tu vůbec děláme? Podívej se na nás.
Jiní youtubeři jsou v Alaçatı zdarma a ještě dostanou zaplaceno.
A podívej se na nás.
Prostě to uděláme a půjdem.
A co to video?
Až skončíme, Samete. No tak.
Dobře, kámo. Jsem připravený.
No tak, prosím. Nechci ztrácet čas.
Paní Gülseren, můžeme?
Já můžu, jestli můžete vy.
No dobře. Tak se prosím představte.
- Odkud to víte? - Co?
To o mých schopnostech.
- To my děláme, madam. - Dobrá odpověď.
I já to dělám, když lidé poslouchají.
Vážně dokážete z hlavy násobit čtyřmístná čísla?
Bez tužky a papíru?
Ano, dokážu.
Nepotřebuju nic, jen hřbet své dlaně.
Nechápu.
Divila bych se, kdyby ano.
- Vážím si lidí ve vašem věku, ale… - V mém věku?
Co je na něm špatnýho? To už jsem vykopávka?
Víte co? Můžete mi říkat Gülseren.
Protože tak se jmenuju. Gülseren.
To jméno znamená člověka, který pokládá růže.
Gül znamená růže.
Růže je slavíkova oblíbená. Jestli vám to něco říká.
Paní Gülseren, chceme to dneska dodělat.
- Rád bych začal. - Vy tak spěcháte.
Ne, nejsem připravená.
Neukázala jsem vám svoje album.
Album?
Počkejte.
Kde jen to bylo?
Tady jsem se narodila.
Tady jsem je poprvé potkala.
Koho?
Světlušky.
Opatrujte se.
CELÂL BAYAR OBJÍŽDÍ ZEMI
TURECKO SE STÁVÁ ČLENEM NATO
Od středy 7. listopadu je naše členství v NATO jisté…
POŽADAVEK OD KOMUNISTŮ MEMORANDUM O STŘEDNÍM VÝCHODĚ
KOMUNISTÉ Z İZMİRU ZADRŽENI
Je to na všech arabských stanicích. Hele.
Další.
Asi vám nevadí prodávat ropu imperialistům.
Však vy uvidíte.
A zase.
Třeba to je na dlouhých vlnách.
Ahoj.
- Ahoj. - Ahoj.
Už toho nech. Co tam hledáš?
Zprávy.
Tady.
Říkal „Stalin“. Slyšels to? Někdo má prostě štěstí.
Ten zprávař určitě viděl Stalina na vlastní oči.
To těžko. Všichni, co ho viděli, jsou mrtví.
Co to má znamenat?
Proč to posloucháš? Jsi normální? Umíš rusky?
To je sovětská stanice, Nazife.
No a?
Budu radši poslouchat pravdu v ruštině než turecké lži.
Jak víš, že Rusové říkají pravdu?
Copak jsi zešílel? Dobrý bože, odpověz mi.
Proč je můj bratr ten nejpitomější člověk na světě?
Čím si to rodina zasloužila?
Nazife, já se fakt nechci hádat.
Můžem se hádat rusky, jestli chceš.
Ty stejně nerozumíš žádnýmu jazyku.
- Soudruhu! - Soudruhu?
Da.
Poslouchej mě. Dost bylo komunismu.
Tiše! Všude jsou informátoři.
Je mi to fuk.
Podporuju Lidovou stranu a můžu mluvit nahlas.
- Bratře… - Hej, všichni! Máme tu komouše!
Dobře, tak dost!
- Nech toho! - Komouš!
- O tom se nežertuje. - Ty jeden…
- Bože. - Neuvěřitelné.
Dobře. Nech toho.
To máme následovat proletariát, jako bychom neměli lepší práci?
To mají všichni prodávat hlošinu?
Tvoje práce je zbytečná.
To si myslíš ty. Hlošina je slibná.
- Ano? - Ano. Dlouho vydrží.
Nezkazí se jen tak.
Je dobrá doba dělat v potravinářství.
Lidé mají hlad.
Díky pašovi İsmetovi.
Nevděčníku.
Nebýt jeho, byl bys spíš mrtvý než hladový.
Kdyby se nevyhnul válce, byl bys teď na frontě.
To lidi mají jíst hlošinu?
Ano, měli by.
Byznys vyžaduje odvahu.
- Tos říkal i o cukru. - To je pravda.
Kdyby Kürşat nenechal zboží hloupě venku,
protože musel do mešity…
A kdyby tam zrovna nezapršelo…
A kdyby se cukr nerozpustil…
- Já tě praštím. - Tak jo.
- Hazıme! - İzzet?
Hazıme, poslouchej.
Nazife.
- İclal dnes možná porodí. - Co?
Má kontrakce. Hazıme, dojdi pro porodní bábu, paní Sürme.
Nemůžu, mám schůzku.
Jakou?
Hádej.
Zase něco kuje.
To se tě netýká, İzzet.
Vždyť bude rodit. Prostě běž.
O nic nejde.
V zemích třetího světa rodí všichni.
Hazıme, běž pro porodní bábu.
Pak můžeš jít.
Nemůžu. Mám schůzku.
Salám alejkum, lidi.
Dobrý den.
Dobrý den? Co to má znamenat?
Nesu pozdravy od Alláha a on „dobrý den“.
- Tvá sestra rodí. - Ano?
To je boží zázrak, který my smrtelníci nepochopíme.
On dává život malému semínku.
Kürşate, dost. Vždyť jen rodí.
Vyřiď mu, prosím tě,
že jsem s ním nemluvil a nikdy nepromluvím.
Bůh mi pomáhej.
Říkáš lidem, že jsi ateista, ale i tak žádáš Boha o pomoc.
Ona rodí. Někdo musí dojít pro porodní bábu.
Ne. Má kontrakce.
Chlapi, běžte pro ni.
- Běž ty! - Proč ne ty?
- Mám schůzku! - Běž už.
- No tak. - Kürşate, běž pro ni.
Hazıme, táhni k čertu.
- No tak. - Běž.
Zase hrozně smrdíš.
- To tu kolínskou i piješ? - Dost.
- Nemorální, bezcitný pohane. - Běž.
- Dost. - Bezvěrče.
Hazım Biröz?
To jsem já.
Půjdete se mnou.
- Dobře. - Prohledejte to tu.
- Neokounějte. - Pomůžu vám.
Policie tehdy dělala razie všude.
V klubech, organizacích. Zatýkali, na koho přišli.
NOVÁ KAPITOLA V KOMUNISTICKÉM VYŠETŘOVÁNÍ
O takové noci jsem se narodila.
Podle tety İzzet se tehdy poprvé objevily světlušky.
Viděl jste někdy světlušky?
Ne.
To ani nejde. Ony to nedovolí.
Nemůže je vidět každý.
Nerozumím.
To máte štěstí.
Kdybyste rozuměl, byl byste osamělý.
Stihly jsme to?
- Jdeme pozdě? - Ne, pojďte dál.
Honem.
Bude to v pořádku.
To nic, zlato. Uklidni se.
- No tak, dýchej. - Dýchej.
Na tenhle den jsi čekala roky, zlatíčko.
Už to bude.
Tady je fotka naší malé rodiny.
Připravte se.
A je to.
Moje dcera má vlastní fotku.
Dobře, pane Nazife. A kdy zaplatíte?
Bože. Nemusíte být hned tak příkrý, chovejte se slušně.
Nezaplatil jste nám už měsíce, pane.
Dal jsem vám pytel hlošiny.
Nazife!
Říkala jsem ti, ať přede mnou to slovo neříkáš.
Nemluv tak se mnou před lidmi.
To byla poslední fotka.
V hlošině nájem nezaplatím, víte?
Tak to vraťte, vy nevděčníku.
Přestaň o tom mluvit.
Odešel jsi z úřadu a rozjel nějaký směšný podnik.
Já z tebe zešílím.
Bože, dej mi trpělivost.
Prosím, Bože!
Pokud je to zbytečné focení hotové, tak ji dám spát.
Pojď ke mně. A je to.
Proč se nikdy nechceš vyfotit, İzzet?
A proč vy se pořád fotíte?
Aby se na mě nezapomnělo.
A to já právě chci.
Pojďte, vy dvě.
Jdeme.
Takže?
Takže co?
Jak to dopadlo?
Co jak dopadlo?
- Jsi na mizině, co? - İclal.
Jistěže ne. Tedy…
Nejsme úplně na mizině,
ale víš, jak hlošina…
Pořád to říká. Já snad zešílím.
Jak mám mluvit o hlošině a neříkat přitom „hlošina“?
Dost, Nazife.
Měli jsme jednoho kupce,
který měl koupit celý sklad.
Chtěl to vzít na východ. V Erzurumu není dost hlošiny.
Všude na světě je hlošiny až až.
Můžu to vysvětlit?
Děláš to schválně, abych zešílela.
- No vážně. - Dost. Ztrapňuješ nás.
Já nás rozhodně neztrapňuju.
Takže?
Nazife? Sestro?
- Salam alejkum. - Alejkum salam.
Bismilláh.
- Bože. - Malá spí.
- Kürşate. - Ahoj.
- Kde jsi byl? - Mám ti o tom vyprávět?
Musím říct, že se doslova vznáším
tak 30 až 35 centimetrů nad zemí.
Co? Takže přišel?
Ano, přišel.
Jen co dorazil, vzal nás na výpravu k horizontu.
K horizontu? O čem to mluvíš?
Do mešity přišel nový imám.
Je to svatý muž.
Je tak inspirativní, že to ani neumím popsat.
Jen si to představ. Modlení skončilo, ale všichni zůstali.
Otevři obchod.
Já mluvil o tom kupci.
Jakém? Pro hlošinu? Nikdo si žádnou nekoupil.
- Takže je konec? - Přesně.
- Podívej na ten svinčík, bože. - Vyhoď to.
Já asi zešílím.
Ahoj vespolek.
To jsem já.
Hazıme?
Hazıme! Dobře, že jsi zpátky.
- Vítej. - Vítej.
Díkybohu.
- Pojď sem. - Bratře!
- Vítej. - Díkybohu.
- Jak je? - Dobře.
- Vítej. - Díky.
Dobře, že ses vrátil.
Děkuju, Kürşate.
Hazıme, hodně jsi zhubnul.
Víš, jaké to je ve vězení. Kvůli svému cíli to ale přijmeš.
Půl roku ve vězení a pořád stejný.
- Říkal jsi něco? - Ne.
Jenom jsem se modlil.
- No dobře. - Pojď.
Můj bratr je volný, dnes večer budeme pít rakiju.
- Že? - Jistě.
Kürşate, kup nám rakiju a něco na zub.
- Dělej. - Co?
Rakiju?
To bych si radši vykopal vlastní hrob a lehl si do něj.
Kürşate, takhle nemluv.
- Proč ne? - Představ si to takhle.
I když si vykopeš hrob a lehneš si něj, někdo tě musí zaházet.
- Proboha… - Jen jednou, to zvládneš.
Co je?
Už zase?
Hazım Biröz?
To jsem já.
Strážníku, co se proboha děje?
- To bude omyl. - Počkejte.
- A obvinění? - Nazife.
Rakiju si pij za mřížema, ty pohane.
- Strážníku. - Počkejte.
To je absurdní.
Začala jste mluvit v půl roce?
Víc než to. Byla jsem naprostá mluvka.
A pak?
Ve dvou letech jsem uměla číst a psát.
A ve třech už jsem uměla počítat.
Ráda bych byla průměrná hlupačka,
ale nejsem.
Jaké to bylo ve škole?
Děti jsou v tom věku dost zlé.
Možná jsem byla ta arogantní já, už nevím.
Pověz mi, Gülseren.
Jak se nazývá země, kterou ze tří stran obkličuje moře?
Nevím. Obklíčená může být leda policajtama.
Ticho!
Dobře.
Jak se nazývá, když ji moře obkličuje ze čtyř stran?
Chci tu nejdrzejší odpověď, která tě napadne.
Nazývá se ostrov, paní. Drzosti nejsou potřeba.
O co se to snažíš?
Snažíš se zjistit moje hranice?
O nic se nesnažím, paní. To vy se pořád ptáte.
Učitelé se ptají na součet vnitřních stran trojúhelníku.
Já chci zjistit součet utrpení, které je v lidech.
Třeba u vás.
Všichni ví, že vás podvádí muž.
O přestávkách tajně brečíte na záchodě.
Proč si to děláte?
Nedělejte to.
Vyptáváte se nás, protože se ho nedokážete zeptat doma.
Ty jsi ta nejvíc neuctivá, arogantní
a zvrácená studentka, jakou jsem kdy zažila.
Budeš se zodpovídat výboru. Za ty urážky zaplatíš.
Ty…
Ty jsi démon.
Démon!
Ticho!
- Spratci! - My?
Nesmějte se! Dost!
Co moje výsledky, paní?
Paní…
Dále.
Pane, přál jste si mě?
- Vítejte, pane Nazife. - Díky.
Sedněte si.
Zlato.
Pane.
To je paní Mualla, učitelka zeměpisu, a matematikář pan Hurşit.
Těší mě.
Také vás brzy potěším.
Prosím?
Pan ředitel to vysvětlí. Brzy to pochopíte.
Pokud dovolíte.
Jistě, pane.
Pane Nazife,
mám dlouhou kariéru
a tohle je jeden z jejích nejdůležitějších dní.
Vnímají to tak i mí kolegové.
To rozhodně.
Co se děje, pane?
Pane, víte,
učiníme zde největší přínos našemu školskému systému
od velké výukové reformy tím, že vyloučíme vaši dceru Gülseren.
- Bravo, pane. Výborně. - Bravo.
Počkat. Vy ji chcete vyloučit? Proč?
Slyšíte? Ptá se proč.
Ptá se proč.
Pane, vaše dcera je nevychovaná, vzpurná a neposlušná.
Vaše dcera je bruneta.
- Vaše dcera je… - Neuctivá a drzá!
Agresivní a kousavá.
Gülseren, říkají pravdu?
Co říkali, tati? Já jsem ne…
Myslela jsem na něco jiného.
Gülseren.
Víš, že vážný řeči nezvládnu poslouchat moc dlouho.
Pane Nazife.
Odejděte, prosím.
Vypadněte z mojí kanceláře i školy!
Prý nás ani nemůže poslouchat. Slyšeli jste to?
Ano, pane. Uklidněte se.
Promiň, tati.
Nevykašlu se na vlastní dceru jen kvůli pár stížnostem,
ale uvědom si, že takhle to dál nejde.
Vždycky se na tebe bude někdo vytahovat.
Šéf, učitel, možná dokonce i manžel.
Musíš se naučit být zticha a zatnout zuby.
Nedáme si zmrzku, tati?
Výborně.
Chceš oslavit své vyloučení zmrzlinou.
Nemusíme slavit. Můžeme ji lízat smutní.
- Lituješ toho? - Ano.
Jak moc?
Moc.
Tak proč si dáváme zmrzlinu?
Když jsi smutný, tak chutná nejlíp.
- Můžem? - Ano.
Vanilkovou.
Dobře, vanilkovou.
Já si dám smutnou taťkovskou.
Prosím, zlato.
Prosím.
- Za kolik? - Půl liry.
Díky.
Tati!
Mít za nejlepšího přítele svého otce je to největší štěstí.
On byl můj nejlepší přítel.
Koupil mi zmrzlinu, když mě vyloučili.
Moje matka se zase postarala o bití.
Bůh tě poslal, aby mě potrestal, co?
Ty spratku.
- Mami, dost! - Teď už tě nic nezachrání.
- Tati! - Ta holka mě zabije!
- Jak můžeš odmlouvat učitelům? - Běž.
A nechat se vyloučit?
- Pusť mě! Já ji zabiju! - To radši mě.
Dala jsem jí život a vezmu jí ho!
Tímhle ji ponižuješ. Už je to mladá žena.
Jaký ponižování?
Je to ostuda!
Dýchej.
- Nebudu! - No tak!
Kdo to je?
Nešťastný mladík, co si mě chtěl vzít.
Nechtěl by, kdyby věděl, co se mu stane.
Co myslíš, İclal? Nevypadá jako princ?
Nevím, Sürme, nejsem si jistá.
Princ? Tenhle? Už z fotky je to blbec.
Nemluv tak.
Je z nejváženější rodiny z Beypazarı.
Každý tam zná jméno Tipiyanoğullarıovi.
- Tak vážená rodina, jo? - Ano. Jsou to obchodníci.
Jeho praděd tam přivezl první vidličku.
Předtím jedli rukama.
Tak to je fakt úspěch.
Vynalezli vidličku.
Nemluv tak.
Začali s vidličkama a skončili bohatí.
Vybudovali velký byznys.
Nejdřív vidličky, pak cedníky a sítka, a jsou za vodou.
Takže prodávají kuchyňské náčiní. Zajímavé.
Gratuluju, İclal. Máš štěstí.
Tvoje dcera se vdává do bohaté rodiny vynálezců.
O víkendu bude vše rozhodnuto.
- O tomto? - Co?
Chtějí to sfouknout rychle, musí se brzy vrátit.
Čas letí.
Rostou rychle. Nedávno jsem ji přivedla na svět.
To je normální, Sürme, když jsi porodní bába.
Jasně žes ji přivedla na svět.
Takže odvezou Gülseren do Beypazarı?
Vypadá to tak.
A nezastavíš to, İclal.
Vždycky vylétnou z hnízda, když přijde čas.
Proč je tak veselá?
Jako by si měla vrznout i ona.
- Sklapni! - Co?
Jsem doma.
Zdalipak to není naše vševědoucí sousedka
a porodní bába Sürme.
Vítejte, madam. Já vám pomůžu.
Kdy přišla? Abych věděla, kdy odejde.
Mlč.
No jo, mami.
Jaké jsou poslední klepy, paní?
Já vám povím, co se teď stalo v sousedství.
Protože jsem hodná.
Viděla jsem tvou dceru ukazovat kozy Abdimu.
Co?
Žádnou paniku.
Abdimu se líbily.
Co?
- Jinak by na ně nesahal. - Co?
Gülseren!
Pak šli dolů do suterénu. Asi chtěl vidět i zbytek.
Panebože!
- Sousedé, pomozte! - Ne.
- Přišli jsme o čest! - Sürme.
- Saliho! - Čest máš v suterénu.
Proboha, Saliho!
Ale ne.
Dám si čaj.
Já tě zabiju, Gülseren.
- Musím. - Ne, İclal.
Já za to můžu? Nebyly to moje kozy.
- Ona ještě mluví! Nepomáhej jí! - Ty mlč!
- Už dost! - Jen klid.
Jak se opovažuješ takhle mluvit?
Zbláznila ses?
Celé jsem si to vymyslela, mami.
Abych vás před ní zachránila.
Cože? Ty jsi lhala?
Úplně ne.
- Její kozy se mu nelíbily. - Já tě…
Co má Saliha společného s krávou?
- Co? - Obě mají kozy mezi nohama.
Já tě kopnu, jestli ještě jednou řekneš „kozy“.
- Kozy. - Výborné.
Já ji nesnáším. Pořád jenom drbe.
Bravo, İzzet. Bravo.
Jenom toho drzého spratka podporuj.
Prosím tě.
Na co máš svítilnu? Je den.
Konečně vím, jak mluvit se světluškama.
Teto, ony vždycky tancujou, když bliknu světlem.
Dobrý Bože, dej té mojí dceři trochu rozumu.
Mluví se světluškami, co se narodila.
Zlato, se světluškami se nemluví.
Proč ne, mami? Někdo mluví se psy, někdo zase s květinami.
A vy někdy mluvíte i se Sürme.
O čem jste se vůbec bavily?
To je dobrá otázka.
Ptala se tebe.
Určitě jste mluvily zase o mně.
O co šlo, teto?
Tak o co, mami?
O nic nešlo.
- Byla jen… - Co byla?
Gülseren, někdo tě žádá o ruku.
O moji ruku?
Proč by to dělal?
Proč?
Přece aby si tě mohl vzít.
Jak to myslíš?
Takže někdo si jen tak přijede a řekne:
„Nechceme obtěžovat, ale náš syn dosáhl dospělosti.
Bohužel pro něj nemáme do postele žádné dívky.
Nemáte náhodou nějakou navíc?“
- Takhle to chodí? - Moje dcera je šílená.
Nedá se s ní vůbec mluvit.
Proč? Není to vtipný, mami?
Souseda můžeš poprosit o sůl nebo o cukr,
ale o dceru?
Gülseren, jeho rodina je velmi bohatá.
Je to nejvlivnější rodina v Samanpazarı.
Beypazarı.
Ano, Beypazarı.
Oni tam poprvé přivezli lžíce a cedníky.
Cedníky?
- Nebo vidličky? - A vynalezli sítka.
O čem to vůbec mluvíte?
Ty to vážně chceš udělat?
Gülseren, jsi dospělá. Musíš se provdat.
Tak co říkáš?
Co můžu říct?
Rodina se rozhodla. Já nemůžu odporovat.
Co? To myslíš vážně?
Bravo, Gülseren. Gratuluju.
Jsi moje chytrá holka.
Musím začít s přípravami.
Bravo.
Gülseren, myslíš to vážně?
Nech to na mně, teto.
Já to zvládnu.
Už jsou tu. Vstávej, Nazife.
Vstávej. Honem.
- Obleč si sako. A nedělej svinčík. - Dobře.
Zpomal.
Zpomal!
Kde je?
A jsme tu. Bismilláh. Pojď.
Zpomal. Zapni si sako.
Koho hledáte?
Mě, že ano?
- Prosím? - To byl vtip. Neřešte to.
- Vítám vás. - Vítejte.
- Zdravím. - Vítám vás.
- Ahoj. - Vítejte.
Vítej, synu.
Pojď dál, synu.
Vítám vás.
Posaďte se, prosím.
- Ještě jednou, vítejte. - Díky.
Maytap, vidíš ten prádelník?
Je nádherný.
- Jsou vzácné. - Opravdu?
Morušovník?
Prosím?
Je prádelník z morušovníku?
Nevím jistě.
Klidně si ho lépe prohlédněte.
Zabrušte do něj.
Ale ne dlouho, protože možná z moruše není.
- Gülseren. - Mám tě ráda, mami.
Pojďme si sednout.
- Prosím. - Posaďte se.
- Posaďte se. Prosím, synu. - Sednu si sem.
- A já sem. - İzzet.
Dejte vědět, kdybyste ho chtěl prodat. Je velmi cenný.
Ovšem. Prosím.
Představíme se, Kafure.
Sürme je naše stará rodinná přítelkyně.
Jsme si velmi blízcí.
Jednou jsme si povídali,
že by se syn měl oženit.
- A já… - Požádali jsme ji o pomoc.
Jestli nám nenajde dívku.
Je to porodní bába,
takže přirozeně ví, kde je dobré zboží.
A tak jsme si povídali, že by se náš syn měl oženit…
Pardon, jmenuje se váš syn nějak?
Pořád mu říkáte „náš syn“.
Má jméno, nebo mu nějaké dáme?
Jistěže má jméno.
Jmenuji se Servet. Prostředním jménem jsem…
Mami, jak jsem prostředním?
- Bekir, zlato. - Prosím?
Jsi Bekir. Neodmlouvej mi.
Určitě ne Bekir, mami. Začínalo to na M.
Že? tati?
Jak to mám vědět? Já ti říkám Suat.
Ano.
Inu…
První jména nejsou důležitá, hlavní je příjmení.
Víte, cizí lidé se vždy oslovují příjmením.
- Že, pane Gaffure? - Jsem Kafur, pane.
A vy jste?
- Nazif, pane. - Ano.
- Co? - Prostředním jsem Nazif.
Nebo tak nějak.
Synu, prostředním jsi Bekir.
Kolik stálo to sofa, pane Kazıme?
- Nazif, pane. - Výborně. To ho máte levně.
Na to jsem se neptal. Tupec.
Promiňte, pane?
Jestli stálo „Nazifa“, tak bylo levné.
Dneska by stálo minimálně „Mahmuta.“
Ne.
Řekl jste mi „Kazıme“,
tak jsem vás opravil, pane Gavure.
Je to Kafur.
Nebuď směšná, mami.
To je táta.
- To říkám. - No.
Přestaneme se už bavit o jménech?
Už mám toho dost.
- Kdo je „Tohodost“? - Můj manžel.
Gülseren!
Tady máte.
- Zlato? Gülseren? - To je hloupá otázka.
Tati, ten chlap není člověk, je to věc.
Jako ten prádelník.
Paní Mehtap, kolik ten váš prádelník stál?
Nejsem Mehtap, drahá, ale Maytap.
Vím, ale vaše jméno je děs, tak jsem ho chtěla spravit.
Gülseren, připrav hostům kávu.
Dobře. Tohle tu nechám.
- Přejdeme k věci, Kafure? - Jistě.
Dobře, Maytap.
Dobře.
Pane Rüsteme,
manželství je obchod jako každý jiný.
Slovo „obchod“ je od něj dokonce odvozeno.
Když dobře investujete,
zcela jistě vyděláte.
Ale musíte získat zboží od někoho spolehlivého.
Řekněme, že byste si vybral mizernou holku ze špatné rodiny.
Co se stane? Budete tratit. Nemám pravdu, pane?
- Ano. Viď, zlato? - O čem ten blbec mluví?
Ticho, İzzet.
Pak máte zboží, ale žádného kupce.
Co s ním pak budete dělat? Že, pane?
Například tenhle koberec…
To je panečku koberec.
Podívejte se na něj.
Není to peršan?
Ano, je to starožitný perský koberec zděděný po dědečkovi mého manžela.
Získal jej darem od sultána Abdulazize. Byl jeho mistrem zubních párátek.
Jakým mistrem?
Neradi o těch záležitostech mluvíme, ale…
Ale naši předkové měli vazby na královskou rodinu.
V těch dobách
kdykoliv sultánovi něco uvízlo mezi zuby,
tak zavolal manželova dědečka.
Aby to vytáhl?
Přesně.
Vzhledem k tomu, kolik masa tehdy sultán konzumoval…
Nesu kávu.
- Ach, zlatíčko. - Tady máte, pane.
Děkuji.
Pokud chcete víc pěny,
můžu vám tam plivnout.
Jen žertuje.
- Prosím. - Byl to vtip.
- Tati. - To je moje holka.
Nenechte se tou holkou ošálit.
- Jsem žena. - Zlatíčko!
Právě proto tyto lidi tolik obdivuju.
Žádná jiná spořádaná rodina by rozvedenou ženu nepřijala.
- Rozvedenou? - Co?
Oni vám to neřekli?
Byla jsem dvakrát vdaná.
O čem to mluvíš, Gülseren?
Pane Tayfune, nevšímejte si jí.
Je příliš rozrušená.
Jsem Kafur, madam!
Omluvte mě, pane Sercane.
Na druhé svatbě jsem pořád byla s prvním manželem.
Otevřeně jsem to Salihovi řekla.
Řekla jsem: „Salihu, máme líbánky
a já pořád miluju Bedriho. Pojďme ho přizvat, místa máme dost.“
Taky jsem tehdy ráda pózovala nahá.
Chtěla jsem pozvat Bedriho, aby nás měl kdo vyfotit.
Vydrž, máti. To nejlepší teprve přijde.
Jsem rozjetá.
Takže nám na líbánkách ukázali pokoj.
A kolem prošel můj bývalý Fuat.
Já byla vdaná za Saliha,
milovala jsem Bedriho, ale city jsem chovala i k Fuatovi.
Nazife, zabij ji!
Vstávej, Kafure.
Neberte ji vážně, dělá si legraci.
To je skandál!
- Servete. - Dost.
Proč mi dal Bůh tohle dítě?
Neomdlévej před hosty.
Zvrhlíci!
- Zlato. - A tohle rozhodně není morušovník.
Je to z dubu, pane Tezcane.
Jsem Nazif, pane!
Co? Nazif? To nestojí ani za Şabana.
Už dost. Moji dceru nedostanete. Odejděte!
Můj poslední kluk byl taky Şaban.
- Sklapni. - Škoda, že mě neslyšeli.
- Já ji zabiju. - Přestaň!
- Mami, dost. Tati. - Nepovažuj se mě zastavit!
Nesahej na mě! Já jí dala život a taky jí ho vezmu!
- Sedni si, proboha. - Proč bych měla?
- Pusť mě. - To je dobrý. Uklidni se.
To nic.
Muharrem.
Konečně. Druhé jméno je Muharrem.
Vypadni, ty pitomče!
Přísahám Bohu…
- To nic, zlato. - Já ji zabiju!
- Pusť mě! - Ahoj, všichni!
Žádné objetí? Jsem venku z basy.
Nebojte, už se tam nevrátím. Zprostili mě viny.
- Počkej. - Já ji zabiju! Pusť mě!
- Sedni si. - Pusťte mě!
- Dýchej. - Co se stalo?
Nic zvláštního.
S matkou jsme se rozhodli.
Buď půjdeš studovat, nebo se vdáš.
Nemůžu dělat obojí?
Jak chceš chodit do hodin s miminem?
Takže obojí dělat nemůžu.
Je být ženou za trest?
Ale zlatíčko.
Tatínku.
Mohla bys být čímkoliv, kdybys nebyla tak vzdorovitá.
Ale nikdo se nesměje.
Pořád vtipkuju.
Děti se smějou, ale učitelé vůbec.
Do školy se chodíš učit, ne rozesmívat lidi, moje milá.
Nemůžu se bavit a zároveň studovat, tati?
Holčičko moje.
To netuším.
Inteligence byla v téhle zemi vždy trestána.
Uctíváme vážnost.
Zábavu a potěšení ničíme na potkání.
Mám tě ráda, tatínku.
- Ach, tati. - Ach, Gülseren.
Tati, vidíš je?
Co mám vidět?
Světlušky.
Samozřejmě. Ano, vidím je.
To je můj táta.
Je jich tu tolik.
Vidíš? Podívej se na ně!
- Mám tě ráda, tati. - Mám tě rád, zlato.
Nebohá matka celý týden ležela.
Nějakou dobu s námi nemluvila.
Všichni doma si mysleli, že jsem blázen.
Strýc Kürşat ale přesně věděl, kdo mě vyléčí.
Podívejte.
Klid. Sednout.
Bůh nám pomáhej.
Tohle je nesmysl. Není bláznivá.
S takovou se zblázní kvůli tobě.
İzzet, proboha, nepleť se do toho.
Jsme připraveni, drahá. Pojď sem.
- Plivni, drahoušku. - Cože?
Plivni do té misky, moje milá.
- Ne, mami. - Gülseren!
- Nene. - Nerozzlob hodžu.
- Plivni. - Proč mám plivat před lidma?
Hodža to řekl.
- Proboha. - Dívej se.
Tělesná tekutina z tvých úst se smísí s touto vodou.
Pak dokážeme rozpoznat,
zdali se ve tvém těle skrývají džinové.
To se v islámu nedělá.
İzzet, buď zticha.
Znám Korán nazpaměť a nic takového tam není.
Mluví nesmysly.
Plivni, drahá.
- Plivni, Gülseren. - Já to udělám.
Udělám to.
- Prosím. - Plnou pusu, zlato.
Všechny je vyžeň.
Co je to?
- Já už to nevydržím. - Prostě běž.
Podívej. Jen se podívej.
Budu zvracet.
Koukněte na ta tmavá místa.
Tvé mentální schopnosti jsou značně pokřivené.
Pane, co když jsou ty světlušky viditelnou formou oněch džinů?
Ovšemže jsou.
Sama víte, že jsou tvořeny ohněm.
- Chudák holka. - Chraňbůh.
Panebože!
- Něco cítím. - Gülseren?
- Hodža má pravdu.
Něco mi našeptávají.
- Co ti říkají? - Volají mě, pane.
Už jdu.
Hodža? Ano, je tu.
Mísa?
Chtějí tu mísu.
Tady máš.
Ano?
To nemůžu. To ne.
Pane, chtějí, abych…
Zatraceně, co jsi to za člověka?
Gülseren!
Chyťte ji. Já ji…
Pořád děláš, že jsi bláznivá.
Přísahám, že takhle si tě nikdo nevezme.
Dostalas nejlepšího hodžu. Co mám dělat?
Vzala jsem tě na stovku míst. Udělala jsem, co jsem mohla.
- Bože. - Co? Nic se ti nelíbí.
Tati, jak se máš?
Hrozně.
Proč? Co se stalo?
Obchod se solí skončil.
S jakou solí?
Brojila jsi proti hlošině, tak jsem všechno investoval do soli.
Takže?
Náš náklaďák vjel v İzmitu do moře.
Do moře?
Copak může mít člověk tolik smůly?
Takže?
Zabiješ mě, když budeš pořád opakovat to svoje „takže“.
Nic nám nezbylo, jasné?
- Takže? - Přestaň, proboha.
Je konec. Jsme na mizině.
Díky, Nazife, dobrá práce.
Spadlo to do moře, co jsem mohl dělat?
Nazife, od této chvíle,
jestli ještě někdy zmíníš hlošinu, sůl nebo cukr,
tak se s tebou rozvedu.
Dej mi to. Co je moc, to je moc.
Proboha.
Odteď říkej jenom „mouka“.
Tehdy to tatínka zničilo. Až do té chvíle vždycky doufal.
Doufal, že se stane dobrým obchodníkem a postaví nás na nohy.
Ale nevyšlo to.
Otcovy sny se toho dne rozplynuly jako v moři.
Udělal jsem chleba se sýrem.
Mám tě ráda, tati.
Kéž bych byl jako kdysi.
Moje staré já by nedovolilo, aby ti to udělala.
Jsi pořád stejný tati, neprožívej to tolik.
Ne, zlato.
Jsem jen stínem toho, co jsem býval.
Máš rakiju?
Mlč.
- Mlč, něco ti řeknu. - Dobře.
Podívej, zlato.
Chlap si potřebuje splnit sny.
Jinak není celý chlap.
Nejsem dobrý obchodník.
Znám jenom práci na úřadě.
Ten parchant Şahin mě podfoukl s hlošinou.
Nejradši bych prodal dům a pořídili bychom si byt.
Ale nemůžu přesvědčit tvou matku.
Pořád říká, že tady umře.
Dědička muže, který se sultánovi staral o zubní párátka,
zřejmě nemůže žít v bytě.
Tatínku, poslouchej mě.
Ty jsi můj jediný táta.
Jsi můj hrdina.
Zlatíčko.
Chci ti říct, že…
mrzí mě to, drahá.
Můj otec mi zabezpečil dobrý život.
Ale já ti nedokázal dát ještě lepší.
Nepij rakiju.
Jsi po ní smutný.
Nejdřív byl uzavřený. Pak nevycházel z pokoje.
Po mnoha dlouhých a osamělých nocích plných pití…
Bylo to ve středu, kdy jsem poprvé osaměla.
Viděl jste to někdy zblízka?
Co myslíte?
Já ano.
Nebylo to takové, jak se říká. Čekala jsem to něco lepšího.
Lepšího? Jak to myslíte?
Věděla jsem to.
Nevím jak, ale věděla jsem to.
Není divu, že se to stalo ve středu.
Ve středu ráno se vždycky cítím osamělejší.
Je to uprostřed týdne, kdy to nikam nevede.
Jste sám.
Bismilláh.
Bože, dej mu zdraví.
Bože, prosím, zachraň ho.
Nazife?
Hazıme, on nedýchá.
- Doktora. - Dobře.
Nazife?
Dneska asi světlušky nepřiletí.
Nemají rády světla.
Prý je tu moc světlo.
Prý je nikdo neuvidí.
Mají pravdu.
Zlatíčko…
Musím už jít.
Odcházíš kvůli mně, že?
Protože jsem cvok.
Ale já na tom zapracuju. Polepším se.
A přeruším spojení se světluškami.
Nejsi bláznivá.
Být chytřejší je někdy velké břemeno.
Tati, ty jsi můj jediný přítel.
Nemůžeš zůstat?
Nemůžeš ještě chvíli zůstat? Potom odejdeme oba.
Musím jít, Gülseren.
Ale musíš vědět, že budu vždycky stát po tvém boku.
A neříkám to jen tak. Myslím to vážně.
Vždycky budu ve tvém srdci a mysli.
A když jsem ve tvé mysli, jsem po tvém boku, dobře?
Podívej.
Ber to takhle.
Co kdybych byl u tebe,
ale ne ve tvém srdci?
Tatínku…
No…
Tak já už půjdu.
Mám tě moc rád.
Tatínku…
Bože…
chci si s tebou promluvit.
Ale můžeme mluvit turecky? Arabsky neumím.
Ale pokud jsi náš Bůh, tak snad umíš všemi jazyky.
Chci se pobavit o tom, jak jsi mi vzal tátu.
Doufám, že se nenaštveš.
Protože prý o těchto tématech nerad mluvíš.
Ale…
Ale nemyslíš, žes to trochu uspěchal?
Myslím, že s náma mohl zůstat trochu déle.
Ale asi máš svoje důvody.
Boží důvody jsou nepochopitelné,
říká se.
Víš vůbec, kolik lidí mluví za tebe?
Určitě to víš, ale…
Dobře se o něj postarej, jo?
Je to špatný obchodník.
On by tvrdil opak, ale…
Nedávej mu žádnou obchodní pozici.
Je to dobrý úředník. Dej mu kancelářskou práci.
Promiň. Zase se do toho pletu, viď?
Bože, je to dobrý člověk.
Určitě ho pošleš do nebe,
což znamená, že ho už nikdy neuvidím.
Jelikož jsem bláznivá.
Takže do nebe asi nepůjdu.
No dobře. Promiň. Přejdu k věci.
Ale musím se ještě zeptat na něco ohledně sebe.
Vím, že se naštveš,
ale musím se zeptat.
Bože, co mám teď dělat?
Nazife!
Nazife.
Ať odpočívá v pokoji.
Po otcově smrti šlo všechno od desíti k pěti.
Pak přišel 12. březen.
Sedmdesátá léta. Boj o moc.
Nemusím říkat, že strejda Hazım zase skončil ve vězení.
NOVÝ 9-STUPŇOVÝ PLÁN PRO SOUKROMÉ ŠKOLY
VLÁDA SLÍBILA GENERÁLŮM REZIGNACI
A náš dům, který byl předtím palácem,
se proměnil ve starý dřevěný dům.
DEMOKRATICKÉ ŠKOLY
NEZÁVISLOST A DEMOKRACIE
Postavte se proti fašismu!
Postavte se…
Po celé zemi spolu bojovali bratr proti bratru.
Je zvláštnější, když člověk zabije sourozence,
nebo když zabije někoho, koho nikdy dřív neviděl?
STUDENTI VZDORUJÍCÍ POLICII BYLI ZATČENI
- Kdo je to? - Veli.
Víte, nic se nepodobá tomu, když v něco věříte.
Ale vždycky je lepší věřit v něco výnosného.
To ale Veli neudělal. Byl dobrý.
Proč zabíhat k politice, když nevíte nic o obchodu?
Co tu vlastně děláte?
To vás pořád baví ničit nám zeď?
- Zmizte. Vypadněte. - Dobře, paní. Klid.
Jaký klid! Zničili jste mi zeď. Zmizte!
- Dobře. - A ty krámy si vemte.
Národ stejně nezachráníte. A ticho! Neodmlouvejte mi!
Já se z nich zblázním.
Sověti Afghánistán jen sprostě okupujou.
Tak to je.
Jejich vnitřní záležitosti to chtěly a Sověti zareagovali.
O čem to mluvíš?
Afgánci sami chtěli, aby tam navezli bomby a tanky?
Chtěli socialismus.
Kdyby chtěli kapitalismus, přijelo by tam USA?
- Obracíš to. - Ty si vybíráš svoje.
Nemáš vědecký přístup.
Chlapi.
Dobrej den. Hlošinu?
Cože?
Dáte si hlošinu?
Ne, Gülseren. Díky.
Naštvete se,
když vám řeknu, že do Afghánistánu vám nic není?
Co to říkáš?
Přesně tohle.
Máme jiný věci na práci.
Neotravuj mě, Nuran.
- Ahoj, Gülseren. - Jak je, Veli?
Nuran, hlošinu?
Ne, díky.
Co tam píšeš?
„Pryč s…“
Jak tomu pomůže počmárat zeď?
Nevím. Ale jinak se nic nezmění.
To ti naúčtuju.
Vymezuješ se proti reklamě, ale přesně to děláš.
„Spása“ je za 50 lir. „Spása lidu“ je za 100.
Kdyby mi počmáralo zeď deset lidí, byla bych za vodou.
Nic nedostaneš. Je to veřejná zeď.
Fakt? Já jsem veřejnost, ale nikdo mi to neřekl.
Očividně teda žiju na veřejným místě.
Jestli mě chápeš.
Kdy to bude hotové? Slíbils mě vzít do kina.
Nuran, nemám čas.
Na co jdete?
Na Ayhana Işık'se.
Na Yılmaze Güneyho.
- V tom filmu jsou oba? - Güney je s náma.
Druhý jen hraje.
Ale to jsme viděli minulý týden.
A tys to nepochopila.
Jak jsem měla? Nenechal jsi mě koukat v klidu.
Nuran, a dost. Přečetla sis tu knihu, co jsem ti dal?
Gülseren, běž dovnitř. Proč mluvíš s anarchisty?
Cože? Jsou to Veli a Nuran.
Veli?
Paní İclal.
Veli, synku, proč nám ničíš zeď?
Povím to tvý mámě.
A já to řeknu Hazımovi.
Jste švagrovou váženého revolucionáře.
- Nejste taková. - Sklapni.
Ještě nedávno jsi tu pobíhal v šortkách.
A teď mi budeš odmlouvat?
- Paní… - Pojď, Veli.
Teď mluvím s ní.
Synku, podívej. Tohle ti neprospěje. Jsi ještě kluk.
Netrap se tím. Mysli na svoje rodiče.
Navíc, ta zeď je strašná. Bože můj.
Každý den jiná směšná hláška.
Nedávno nám tu napsali „Učitelé zaplatí“.
Absurdní.
Napsali jsme „mučitelé“. Nějací fašisti to změnili.
Gülseren.
Jenom kašlu.
- Fakt. - Bylas to ty, co?
- Není divu, že tě mají za blázna. - Veli!
Veli, tumáš a přines mi dva bochníky chleba.
- No tak, dělej. - Nemám čas, paní İclal.
Jak chceš, Veli. A pak prý, že to děláte pro lidi.
A já jako jedna z lidí žádám o chléb.
Copak, už nás nechcete podporovat v boji o kus chleba?
Fajn, kolik jich chcete?
Dva propečené bochníky.
Od Başaka.
Ne. Je to fašoun!
Ale dobře peče.
A jak to může být fašista? Vždyť koktá. Jste blázni.
Člověk může být fašista, i když koktá.
Je to fašista, my to víme. Už jsme ho varovali.
Před varováním nekoktal. Asi se lekl.
Jste hrozní. A ty jsi mizera.
Marš pro chleba!
- Honem. - Podrž mi to, hned jsem zpět.
- A paní… - No?
- Můžu koupit cigarety? - Co? My nekouříme.
Jo? Tak my je vykouříme za vás.
Ty rošťáku. Dobře.
Ale jen levný.
Vezmu Birinci.
Bože! Říkám levný a on chce Birinci.
Zvláštní země. I levné věci mají nóbl názvy.
Ty máš odpověď na všechno, co? Bože můj.
Ať to mám za sebou, jinak to nikdy nestihneme.
„Pryč…“
„Pryč s…“
- Jak byl zbytek toho sloganu? - Nevím.
Buď s fašismem, nebo imperialismem.
Nech to prázdný, Nuran, ať to Veli doplní.
Pryč s -ismem.
Skvělý nápad.
Hlošinu?
Ne, díky.
Veli?
Veli!
Teta İzzet se za pár let vdala.
Dohodnutý sňatek mi nevyhovoval, ale jí ano.
Nebuď smutná, jo?
Antep není tak daleko.
Přijedu.
Všichni odcházíte.
Všichni, koho mám ráda.
Gülseren, dej na sebe pozor, ano?
Pojď sem.
Ale vdala jste se.
Ano.
V roce 1980.
Zůstala nám skromná penze a pár pytlů hlošiny.
To už mámě lezlo na nervy.
Musela jsem se vdát a hlošinu vyhodit.
Svazek trval osm a půl měsíců.
Měl jste vidět mámin výraz, když jsem se vrátila.
Byl totiž k popukání.
Gülseren?
Co to je?
Ty mě nepřivítáš, máti?
Odpověz mi.
To je kufr.
- A manžel? - Ten se tam nevešel.
To zase ty světlušky, co?
Ne, mami.
Takže mu došlo, že jsi šílená, a vykopnul tě, co?
- Špatně. - Tak co se stalo?
Zmlátil mě.
Takže?
- Jaký takže? - Vždyť o nic nejde.
To není důvod k odchodu.
Asi mu došlo, že jsi cvok, a proto tě zbil.
Ne, mami, ne.
Naštval se, protože vím věci.
Celý naše manželství ti shrnu do jediný věty:
„Ty si myslíš, že víš všechno, Gül!“
Proboha, včera řešil naše finance
a vynásobit 25 krát 26 mu trvalo asi šest hodin.
Celej se potil a už to vypadalo, že se zabije,
tak jsem řekla, že je to 1 400.
- Takže? - Takže to bylo špatně.
Nejdřív mi poděkoval.
Tak jsem řekla, že nemusí, že je to pro mě snadné.
- Pak jsme se pohádali. - Takže?
Řekl: „Máš mě za pitomce. Myslíš si, že víš všechno?
- Beze mě bys umřela hlady.“ - Takže?
A řekl: „K čertu s…“,
ale víc jsem neslyšela, protože mě začal fackovat.
Ale myslím, že mluvil o tobě, mami.
Takže?
Jaký takže?
Jaký lepší důvod k odchodu bych měla mít?
- Proto jsi odešla? - Mami, vážně…
Ty bys klidně přišla na můj hrob a řekla bys:
„Takže? Vždyť o nic nešlo.“
Proto ses s ním rozešla?
Proto jsi ho opustila?
Vždyť o nic nejde. Co je vražda mezi mužem a ženou?
Nebuď směšná, nikdo tě nezabil. Tak jak to dopadlo?
Vzpomínáš si, co táta jednou řekl?
- Co? - Že ho to tvoje „takže“ zabije.
A taky umřel. Ale ušetři mě toho, jo?
Proboha, už dost. Přestaň chodit kolem horké kaše.
Prostě mi odpověz. Odpověz mi!
- Co? - Jak to skončilo?
Tak, že jsem Sadriho opustila,
protože už nevydržím smrad z masa.
Smrad z čeho?
Mami, páchl syrovým masem.
Gülseren, zešílelas?
Vždyť je řezník. Je jasné, že smrdí masem.
Proboha.
- Byl tak okouzlující… - Mami.
Neříkej, že byl okouzlující.
Říkej mu, jak chceš. Řízek, ovčí koule, jak chceš.
- Ale ne okouzlující. - Gülseren…
Ne, mami.
Dobrý Bože.
Bože, pomoz mi. Já snad mluvím cizím jazykem.
Bože, prosím, pomoz mi, ať zůstanu příčetná.
Zdalipak to není řezníkova manželka.
Bývalá.
Co? Vážně?
Jo.
Čaj?
Jasně. Co se stalo?
Víš, strýčku…
Už jsem to říkala mámě a nechce se mi to opakovat.
Máma o tom bude vykládat sto let, tak se to časem dozvíš.
Jo.
Takže teď už tě nezatýkají?
Zatím ne. Píšu články pod pseudonymem.
Ale jsme blízko.
Revoluce probíhá a Bůh nám dá vítězství.
Bůh vám ho dá?
Snad.
Bůh ti dává naději?
- Víš… - Ano?
Myslel jsem, že jste spálily moje knihy, když mě zatkli.
- Ale pak jsem zjistil… - Jsou v bezpečí.
- İclal je dala do pytle a… - Dala je mně.
Já jsem odstranila přebaly a schovala je do přebalů Kürşatových knih.
Dobře, žes to udělala.
Mám otázku, Gülseren.
No?
Co moje knížky?
Dalas je do přebalů knížek jinýho komouše?
Taky tě ráda vidím.
Nečetl jsem ty knížky celé,
ale obsah mi přišel trochu zvláštní.
To se divím.
Klidně jsem mohl být otráven komunismem.
Díky bohu, že při četbě Sajjida Qutba,
kdy jsem neustále narážel na poznámky o Králi Marxovi,
mi došlo, že tu něco nehraje.
Nesmějte se.
- Gülseren. - Ano?
Možná dílo Sajjida bin Zerdicha
také utrpělo v obalu toho prokletého vydání Kapitolu.
Sajjid bin Zerdich?
Co ti vadí, Kürşate? Tak sis náhodou přečetl pár pořádných knih.
Takže dílo Sajjida Qutba není pořádné,
ale Kapitol Krále Marxe pořádný je?
Je to Karel a Kapitál, ne Kapitol.
- Neznabohu! - Ticho!
Myslím, že strýček Kürşat už má pevný zvyk v tom,
že čte jen to, co se mu hodí.I
Nečte, aby se naučil něco nového,
ale aby se upevnil ve starém.
Vidíš? To řekla dobře.
Ale ty jsi víceméně stejný, strýčku Hazıme.
Vidíš, Hazıme? To řekla dobře.
Tvrdíš, že tenhle fanatik a já jsme stejní?
Mě štve, že tvrdí, že ten neznaboh a já jsme stejní.
Vypadni odsud!
Odcházím dle vůle boží.
Ty fanatiku.
Styď se.
Mluvila jsem jen o správném pořadí věcí. Máte se učit a chápat…
Naštěstí neklesnu tak nízko, abych naslouchal exmanželce řezníka.
Začal jsem psát v roce 1938.
Krátké povídky o…
Gülseren.
Bolelo to?
Co?
Když tě bil. Jsi v pořádku, že?
Ano, mami. Jsem v pořádku.
Netrap se tím.
Jsem jen zvědavá. Musíš mi říct, pravdu.
Je to kvůli světluškám?
Bože. Mami, prosím.
Té noci,
té zvláštní zářijové noci jsem nemohla spát.
Ta noc se mi zakusovala do útrob jako had.
Nebylo to dobré znamení.
- Strýčku Hazıme? Co… - Ticho. Pomoz mi.
Co se děje?
Je tu junta.
- Co budeš dělat? - Nevím.
Asi mi nezbývá než utéct.
Tak dělej.
Neboj se.
Ten poprask nepotrvá dlouho. Za pár dní se vrátím.
Hazıme? Gülseren? Co se děje?
Co asi?
Díky tvému švagrovi došlo k převratu.
- Co? - Je tu junta.
Kdo? A proč chodí v noci?
Nemám čas.
Odcházím. Sbohem.
Kam jdeš?
To ti nemůžu říct, İclal.
Proboha.
Postarej se o matku.
Víš, že tě mám rád.
Jsi hodná holka.
Kam jdeš?
Copak není revoluce?
To při pohledu na naše odvážné vojáky prostě utečeš?
Kampak se asi schováš?
- Běž do Moskvy. - A dost.
Utíkej do Moskvy.
Otrávil jsi zdejší půdu.
Posvátný turecký národ,
turecké ozbrojené síly rozhodly,
že splní svou povinnost podle Vnitřního služebního zákona
o ochraně turecké republiky ve prospěch národa,
a zcela se chopily moci.
Mami?
To je nádherný hlas.
Separatisté…
Tímto hlasem hovoří mír.
Bůh dal, abychom konečně v noci klidně spali.
Kdo je to? Snad se neděje nic zlého.
- Co je? - Díkybohu, že tu jste, pane.
Kürşat Tümer.
Mám svědčit?
Jste Kürşat Tümer?
- Ano, ale… - Chopte se ho.
Pane, to je omyl.
- Honem. Neodporuj! - Co to děláte?
İclal! Dost.
Kürşate!
Jsem muslim věrný státu!
Kürşate!
- İclal! - Kürşate!
- Prosím, pro lásku boží. - Co udělal? Kam ho vedete?
To je omyl, pane!
Kongresmani a senátoři, kteří měli jednat ve prospěch lidu,
sledovali vývoj událostí,
aniž by přijali jakoukoliv zodpovědnost.
Chránili jen své zájmy a moc.
IMIGRANTI ZÍSKAJÍ PODÍL PODLE MARSHALLOVA PLÁNU
LEVIČÁCI JSOU VYŠETŘOVÁNI
STOCKHOLM, ROK 1982
Tuto fotku mi strýc poslal za dva roky ze Stockholmu.
Zasněžený sever.
Tragický příběh o jeho útěku.
V exilu…
se mu stýskalo i po vězení v rodné zemi.
Když se strýc Kürşat dostal ven, byl jiný.
Ztišil se.
Celé měsíce zůstával ve svém pokoji, kde si četl a modlil se.
Kam vůbec jdeš, Kürşate?
Najít Boha.
Sám, nebudu nikoho žádat.
Jak to uděláš?
Gülseren.
Bůh tě opatruj.
Najdeš Boha.
V jeho hledání je krása.
V 80. letech
jsme žily s matkou samy ve zděděném domě.
Tady pracuju s kolegy.
Takže jste konečně začala pracovat.
Chtěla jsem vydělávat peníze
a utéct matčinu neustálému rýpání.
Taky jsem se nechala oblbnout tehdejšími plány na rychlé zbohatnutí.
Chtěla jsem se zapojit do života, který kolem mě kypěl.
Dokonce jsem se tehdy i líčila.
Kdo je to?
Můžu vám to říct, ale stejně byste nevěděl.
Klidně mě pozvěte dál.
Dál.
Zdravím.
Gülseren Birözová.
Somer Yoğurtçuoğlu.
Těší mě.
A jsem Somer, ne Soner.
Už teď jsem z vás nervózní.
Protože všichni vám někdy omylem řeknou Soner.
Posadíte se?
Ano.
Sedím ráda jako každý jiný.
Někdy si dokonce i lehnu.
- Ale nesedíte. - Ano.
Já jen…
Pochybuju, že jiný národ sedí tak rád jako my. Že?
Pořád sedíme. Jdeme na návštěvu a tam sedíme.
V zahraničí se ptají, kde bydlíš.
My se ptáme, kde sedíš.
Proč jen tak rádi sedíme?
Myslím, že proto jsou naše zadky naše nejvyvinutější orgány.
Věřím tomu.
Ale kdybychom vstali a…
Zadky?
Ano.
Nemyslím svůj osobně. Pardon. Mluvím o zadcích obecně.
Jako že v jednom kuse sedíme, takže naše zadky jsou…
Slečno, chtěl jsem, ať si sednete,
ne ať mi tu žvaníte o zadcích, proboha.
Moc mluvím, protože jsem nervózní.
Přišla jsem kvůli inzerátu, že prý hledáte asistentku.
Ráda bych se přihlásila, jestli je místo volné.
Znáte psací stroje?
Ano, umí psát.
Ptám se, jestli na nich umíte psát vy.
To ne.
Ale dejte mi šanci
a naučím se psát i prsty u nohou.
Dělám si legraci. To nedokážu.
Slečno, já nemám vtípky rád.
Od základní školy jsem nevymyslel jediný vtip.
Nevyprávím vtipy. Nemám je rád. A rozhodně se jim nesměju.
Je mi jedno, že hodža Nasreddin nalil jogurt do jezera.
Nesnažila jsem se být vtipná. Byla to ode mě hloupost.
Je to můj první pohovor a jsem nervózní. Promiňte.
Co děláte?
- Jsem v domácnosti. - Ve které přesně?
- Pardon? - Vidíte, to byl vtip.
Vtip.
Ne, že bych je neuměl. Jen je nemám rád.
Řekla jste mi, že jste v domácnosti,
a já vymyslel vtip.
Ve které domácnosti přesně? To byl jasný vtip.
Umím vymýšlet vtipy. Jenom to nechci dělat.
Rozumím.
Trochu těžko, ale rozumím.
Ne každý musí mít vtipy rád.
Nám vykládali vtípky pořád. O Temelovi, o Fadime.
Dost. To není vtipné.
Nikdo se nesměje. Ani Fadime.
Co jsou zač?
Fadime, pane.
Je to Temelova žena.
Dějou se jim vtipné věci, kterým se říká vtipy.
Slečno, my hledáme zkušenou úřednici.
Já vím. V inzerátu to bylo zvýrazněné.
Tak moc, že to vypadalo,
že hledáte někoho s jakýmikoliv zkušenostmi,
kdo je náhodou i úředník.
Slečno, vy zřejmě pořád vtipkujete.
- To vůbec. - Nedělejte to.
Nedělám. Promiňte, jestli to tak působilo.
Myslím i na svoje mrtvé příbuzné, abych byla ještě vážnější.
Mrtvé? Jaké mrtvé?
Mrtvé, bez života.
Mrtvé, no víte.
Slečno, jste šílená?
Mám psychologickou léčbu.
Vřele doporučuji.
Vyléčila jsem čtyři psychiatry.
Takže mám najmout někoho,
kdo mluví o zlepšení zadku tím, že se na něm sedí,
kdo dochází na psychologickou léčbu,
kdo nemá zkušenosti a neumí ani psát na psacím stroji?
Ano.
Můžete začít zítra.
Moc děkuju.
Neuvěřitelné.
Někdo mě po 15 letech rozesmál.
To byl můj smích.
- Ano? - Ano.
Vidíte, a zase.
Mé obličejové svaly nefungují, protože jsem se už léta nesmál.
Proto…
Máte pravdu. Tváře se vám ani nehnou.
Jenom spodní čelist.
Přesně. Trošku po stranách.
- Trochu víc. - Která strana?
No, obě. Nebo takhle…
Zvuk přidejte až později.
To se naučíte. Jenom…
Trošku ty tváře.
To nedokážu.
Nemám rád věci, co nedokážu.
Začala jsem pracovat.
Se všemi jsem dobře vycházela.
Ale kvůli zvrácenému osudu se všechno zase pokazilo.
Co se stalo?
Firma falšovala exportní zprávy.
Vtrhla k nám policie.
Skutečný majitel utekl.
Nic mi nevyšlo.
Můžu mít osobní otázku?
Jistě.
Zamilovala jste se někdy?
Do toho vám nic není, ale stejně odpovím.
Potkala jsem ho, když už jsem ztrácela naději.
Slečno?
- Co? - Spadl vám pomeranč.
Díky. Vezmu si ho.
Prosím.
Když máte díru v tašce a zafunguje gravitace…
Aha, tak proto.
Měl být váš. Nechte si ho.
- Díky. - Není zač.
Můžu vám pomoct s taškama?
Matka by si přála, abych s díky odmítla.
- Ale? - Ale mě bolí ruce.
Klidně mě někdo může zachránit.
- Prosím. - Nejsou těžké?
Vůbec ne. Se mnou budou v bezpečí.
Mám hloupý zvyk, že se snažím uhádnout jména lidí, co potkám.
Ale nejde mi to.
Vy například vypadáte jako Tuna nebo İlhan.
Jsem Dündar.
Těší mě. Jsem Tijen.
I mě těší, Tijen.
Kecám. Jsem Gülseren.
Nevypadám jako Tijen. Nebo ano? Určitě ne.
- Pozor. - To nic.
Vezmu si to.
Pardon, jestli to působilo úmyslně.
Je to těžké?
Vůbec ne. Je to v pořádku.
Kolik je 28 krát 41?
Je to 1 148.
Jak mám vědět, jestli to tak je?
Spočítejte si to na papíře.
Jistě.
To byl zákeřný pomeranč, co?
Našel si díru, vypadl
a našel pana Dündara.
Ale bohužel v nejlepší části rozhovoru
jsme došli do mé čtvrti.
To je hranice?
Spíš tady, ale ani o krok dál.
- Ani o krok? - Tady.
- Dobře. - Tak, to je vše.
Pak už budeme v místních novinách.
„Gülseren viděna s pohledným gentlemanem.“
Není to divné, říkat vám pohledný před vámi?
Já tak pohledná nejsem.
Tedy, mám svoje přednosti.
Nebo ne? Nejsem si jistá.
Máte.
Nechci trpět následky nečekané lásky.
To bylo moc brzo, že?
Věříte na lásku na první pohled?
Ano.
Opravdu?
- Tak ty tašky… - Ano, tašky.
- Zapomněla jsem na ně. - Jo.
Vezmu si…
Pozor, tahle je děravá.
- Ať to zas nevypadne. - Jo.
Prosím. Tak. Tenhle si nechám.
Nechte si ho, pane.
- Měla bych vám říkat „pane“? - Ne.
Tak si ho nechte.
Nechám.
Nepřekračujte hranici.
Dobře. Tady se zastavím.
Dobře.
Kolik je 95 krát 42?
Je to 3 990.
Dobře…
A kolik je 85 krát 68?
Je to 5 780.
Vteřinku.
Tentokrát tě mám. Podívej.
Nemáš mě.
Vždycky to špatně sečteš. Tohle je o dvě místa posunuté.
Takže já to dělám v hlavě a ty to neumíš ani na papíře.
Vzdávám se.
Promiň, ale co mám dělat? Tohle je…
Tak chytrou ženu jsem nepoznal.
Tuhle chytrost stejně nevyužiju. Jsem jako živá výpočetní tabulka.
Nejenže jsi poznal chytrou ženu,
ale držíš ji i za ruku.
Všiml jsem si.
Viděl jsi někdy světlušky?
Jistěže ano.
Bývaly na dvoře u našeho starého domku.
Pokud říkáš pravdu,
tak nás k sobě nesvedl pomeranč, ale sám Bůh.
Občas jsme je sbírali do sklenic.
Bylo by lepší, kdybys to nedělal. Jo.
Asi jsme se zamilovali, že?
Myslím jen na tebe. Je to láska…
Neptej se.
- To já na tebe pořád myslím. - Ale! Já jen…
Myslela jsem, že jsi blázen.
Ano, zamilovali jsme se.
Tři týdny před tím, než narukuješ.
Jo.
Jak dlouho tam budeš?
Osmnáct měsíců.
No…
Pokud na tebe pomyslím desetkrát denně, tak to bude za 540 dní 5 400krát.
To je dost.
To ano.
Děláš to schválně? Mohls to mít za sebou dřív.
Nevím. Studoval jsem.
Není to dokonalé, že v našich životech
není nic dokonalé?
Snad ti nikdo nepolíbí ruku.
Jako takhle.
Nápodobně.
Jako takhle.
Najíme se?
Dobře. Tak já tě pustím.
- Dobře. - Najíme se.
Kolik je 73 krát 64?
Je to 4 672.
Víš, dneska je tu spousta světlušek.
Můžeme jim říkat „hvězdušky“.
To ano.
Je tu trochu mokro. Ať se nenachladíš.
Budu v pohodě.
Ne, jen pojď blíž.
Jak mám jít ještě blíž?
Třeba pod moji paži.
Dej hlavu sem a zima ti nebude.
Ale když to udělám, jak říkáš…
V čem je problém?
Budu ti ležet v náručí.
- V náručí. - Jo.
To je špatné. Teda…
„Ležet někomu v náručí.“
„Nechat se u toho chytit.“
Dobře.
Nelehej si mi do náručí, ale…
Ale co?
Polož mi hlavu na hruď.
Položit hlavu na hruď. To říkáš hezky.
To by šlo.
Máma by mě stejně zabila, kdyby nás viděla, ale…
- Tak pojď. - Dobře.
- Takhle. - Takhle?
- Jo. - Dobře. A když si sednu takhle…
A já pak si dám ruku takhle, tak se budeme objímat.
A teď vyšleme znamení.
Máš hrozně vřelé rty.
Co?
Nic.
A co bylo dál?
Po pátém dopise zemřel.
- Zastřelili ho při přestřelce. - Aha.
Jen se nedivte.
Lidé, které miluju, umírají brzy. Je to tradice.
Dündar…
Bylo to krátké, ale bylo to nádherné.
Bylo to, jako když v rádiu narazíte na písničku, která se vám moc líbí,
ale když ji vypnete, tak skončí.
Přesně tak to bylo.
Nebo teď možná známe jen půlku příběhu
a netrvalo by to věčně.
Tato stránka je věnována televizorům, které naše rodina vlastnila.
To je naše první televize.
To je první barevná televize.
A tohle je poslední barevná.
Gülseren!
- Uhni! Nic nevidím. - Nech toho.
Proboha.
Přestaň!
Mami, nebij mě.
Uhni mi!
- Uhni! - Ten vysavač nefunguje.
Panebože.
- Prostě nefunguje. - Gülseren, teď ne.
Uhni!
Zvedni to, mami.
Proboha.
Vysálas to i tady?
Ano.
Pět, čtyři, tři, dva, jedna!
ŠŤASTNÝ NOVÝ ROK 2000
Vítejte v tureckém cirkusu roku 2000.
TOTO JE HOTEL 2. TŘÍDY
Po roce 2000
se pokoje v paláci mistra párátek začaly pronajímat.
Stal se z něj penzion šílené Gülseren.
GÜLSERENIN PENZION
Vítám vás v Televole!
Nejsou tu.
Je slunečno, deštivo i zamračeno zároveň.
Je to hotový soudný den.
Zablbneme si.
Tenhle rozhovor je až moc vážný.
Gülseren, uhni. Snažíme se dívat.
A vy, lidé dobří,
kteří zíráte do té bedny jako očarovaní,
kteří plníte prázdnotu v hlavách těmito hloupostmi,
zdravím vás!
Ráda bych přivítala naše diváky,
počínaje vlastní matkou,
kterou ze srdce miluji.
Znovu tu čelíme
dalšímu kolu úpadku označeného za zábavu.
Bože, dej mi trpělivost.
Vypadni z mého domu. Můj syn se vrací domů z Německa.
Sklapněte, proboha.
Má pravdu. Pořád na to koukáme jako pitomci.
Lidi přitahuje světlo, že, mami?
Někdy je to hmyz, někdy televize.
Gülseren, sklapni. Pro lásku boží, mlč už.
Dostanu infarkt a Bůh tě za to potrestá.
S tátou jsme o trestu mluvili.
Já už trestána jsem a tím trestem jsi ty.
Ty ještě mluvíš?
Mami, koukáš na tu mluvící bednu celý den.
Mluvení samotné ti nevadí. Vadí ti, když mluvím já.
Gülseren, sklapni. Proboha, prosím.
Takže, drazí posluchači,
jelikož jsem hodné děvče a poslouchám matčiny rozkazy,
umlčím ten nejhorší hluk.
Dobrou noc.
- Co to je? - Co to děláš, Gülseren?
Je to s tebou den ode dne horší.
Gülseren!
Kam tu televizi bereš?
Ticho a klid nám neuškodí.
Bože, pomoz nám! Gülseren!
- Zatraceně! - Vrať ji!
Kam ji neseš? Zastavte ji někdo!
Přísahám…
Bůh tě zatrať, Gülseren!
PARKOVIŠTĚ
Co se děje, paní?
Co děláte před naším sídlem?
Kdo říká, že je to vaše sídlo?
- Vláda. - Hleďte si svýho.
Jak asi, když okupujete můj pozemek?
- Já se snadno rozčílím. - Opravdu?
Já ještě snadněji.
- No tak. Běžte. - Nesahejte na mě.
- Běžte! - Ne!
O čem to mluvíte? Tohle je parkoviště.
- Parkoviště? Je to náš dům. - Odveďte ji.
Je šílená.
Já vás tu nechci.
Měli jsme jedinou zábavu
a ona ji vyhodila.
Můj syn se vrací z Německa. Odejděte.
Mlčte, to by už stačilo.
Jsem rád, že tu jsi.
Vysvětlil jsem situaci tvé drahé matce.
Můj syn se vrací z Frühstücku.
Běžte.
Půjde, pane Nevzate, nebojte.
Kam bychom chodili? Je to náš dům. Ať jde on.
Jenom ho trošku rozptýlím, mami.
Pane Nevzate, nechcete do svého pokoje?
Dobrá, půjdu.
Ale vy musíte odejít.
- Dobře, pane. - Jdeme.
Co máš s oblečením?
Nic. Poprala jsem se.
- Poprala? - Jo.
Neříkej mi, že je z tebe anarchistka jako z Veliho.
Dala jsem mu peníze na chleba.
Ten darebák mi nepřinesl ani chleba, ani peníze nazpět.
Myslíš, že začal kouřit?
Proč mluvíš o Velim?
Já se poprala s darebáky na parkovišti.
Proč ses s nima prala?
Ani nemáme auto.
Jsou přímo před domem.
Se všemi jsem se tu rozloučila.
S tetou, se strýčkem, se strejdou Hazımem,
s otcem…
Přísahám, v tomhle městě žije až moc lidí, mami.
- Takže? - Hej.
Nech toho takže.
Ty jedna…
Bůh mi tě seslal jako trest.
Už když jsi opustila toho okouzlujícího…
Neříkej to, mami.
Neříkej, že byl ten smraďoch okouzlující.
- Řeknu. - Ne.
Můžu to říct a řeknu to!
Byl okouzlující, okouzlující, okouzlující!
Já z tebe zešílím.
Ze mě? Ale kdepak. Ty už ses šílená narodila.
Nejsem šílená.
- Ale jsi. - Nejsem.
Jsi.
Jsi cvok a on byl okouzlu…
Mlč už, mami!
Proč bych měla?
Mluvíš se světluškama už padesát let.
Padesát let je krmíš.
Jak tomu říkáš, když ne šílenství?
Ty…
Kdybys byla rozumná, nikdy bychom takhle nedopadly.
Podívej se na nás, Gülseren!
Jen se na nás podívej!
Chápu, žes opustila řezníka,
ale proč jsi odehnala toho kluka z Beypazarı, který…
Proboha, nezačínej s tím.
Byl okouzlující.
Neříkej to už!
Ale on byl. Byl tak okouzlující.
Je to kvůli těm světluškám.
K čertu se světluškami
a k čertu s tebou.
Existuje ještě někdo, kdo mluví se světluškama?
- Je? - Byl.
Teta İzzet je viděla.
Dündar taky!
Táta mi věřil!
Ale ty ses narodila slepá,
a proto je vidět nemůžeš.
Celý život sis jen stěžovala a něco mumlala.
Uvěznila jsi nás ve svojí bezcitnosti.
Nikdy jsi nám nedala pusu. Nemilovalas nás.
Ani jednou jsi mi neřekla, že mě máš ráda.
Nikdy jsi neplakala.
Ty nemáš slzy, mami.
Nemáš srdce.
A proto prostě neumřeš.
Všichni umřeli, mami. Jenom ty zůstáváš.
Jsi strážkyní naší bolesti a utrpení.
Mám tě ráda, mami. Proč už konečně neumřeš?
Mám tě ráda. Ale už umři.
Mami.
Ty spíš?
Mami, ty spíš?
Můžu si přisednout?
Mám tě ráda, mami. Jenom spi.
Jediná máma na světě, která nemá ráda polibky.
Vždycky jsem tě mohla políbit jenom tajně.
Mám tě ráda, mami.
Jen spi.
Půjdu zkontrolovat světlušky a vrátím se.
Viděly jste někdy světlušky?
- Světlušky? - Světlušky?
- Viděly jste někdy světlušky? - Co?
Vítejte na našem kanále Máme talent.
Tento týden vám přinášíme něco neuvěřitelného.
Paní Gülseren nás dostala,
protože umí z hlavy násobit čtyřmístná čísla
bez jakýchkoliv pomůcek.
Měli jsme si popovídat a hned odejít, ale zůstali jsme.
15 936 964.
- 4 156 krát 3 529? - 28 655 055.
DÍKY ZA SHLÉDNUTÍ! ODEBÍREJTE NÁS.
Jste slavná, paní Gülseren.
Jste v první desítce.
V komentářích vám říkají paní Einsteinová.
Nenatočíme další video?
Gülseren versus Einstein
Co to má znamenat?
Einstein to dělá.
Jasně.
Špatný nápad.
Všichni vás sledují. Úplně jste je dostala.
A kdo ví, třeba vám jednou někdo z nás porozumí.
Ne.
Být zmatený je vždycky snazší než pochopit.
Je čas se rozloučit.
Najdu si nějaké pěkné místo
a uspořádám tam pohřeb.
Pohřbím všechny, které miluju.
Jen Bůh ví, jak skončíme…
ale začátky patří nám.
Lampy světlem osvětlují,
ale světlušky ho samy vyzařují.
Dobře.
Překlad titulků: Petra Babuláková