Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX PREDSTAVLJA
Što uopće radimo ovdje? Pogledaj nas.
Drugi youtuberi idu besplatno u Alaçatı, i još njima plaćaju.
A vidi što mi radimo.
Samo obavimo to pa idemo.
A snimanje?
Kad završimo, Samete. Daj!
Dobro, stari. Spreman sam.
Hajde. Molim te, ne gubimo vrijeme.
-Gđo Gülseren, počnimo ako ste spremni. -Jesam ako počinjete.
Dobro.
Za početak biste se mogli predstaviti.
Gdje ste čuli?
-Što? -O mojim izvanrednim sposobnostima.
-Bavimo se time, gospođo. -Dobar odgovor.
I ja, ali samo ako ljudi slušaju.
Stvarno možete u glavi množiti četveroznamenkaste brojeve?
-Bez olovke i papira? -Da, mogu.
I to dok lupiš dlanom o dlan.
-Ne razumijem. -Čudila bih se da razumiješ.
-Poštujem vas zbog vaših godina, ali… -Mojih godina?
Kakve veze imaju moje godine? Zar sam ja fosil?
Znaš što? Mislim da me trebaš zvati Gülseren.
Jer to mi je ime. Ja sam Gülseren.
„Gülseren“ znači „onaj tko polaže ruže“,
a „gül“ znači „ruža“.
Znana je kao slavujeva miljenica. Možda zvuči poznato.
Gđo Gülseren, moramo završiti do večeri.
-Počnimo ako ste spremni. -Jako ti se žuri. Ne, nisam spremna.
Nisam ti ni pokazala svoj album.
-Kakav album? -Čekaj.
Gdje je ono?
Rodila sam se u ovoj vili.
Ovdje sam ih prvi put srela.
Koga to?
Krijesnice.
Čuvaj se.
CELÂL BAYAR OBILAZI ZEMLJU
TURSKA SIGURNO POSTAJE ČLANICA NATO-A
Srijeda, 7. studenog. Sigurno ulazimo u Sjevernoatlantski savez.
ISTRAGA O MEMORANDUMU KOMUNISTIČKE PARTIJE O KOMANDI NA BLISKOM ISTOKU
KOMUNIST IZ IZMIRA UHIĆEN U ISTANBULU
Sve same postaje na arapskom. Vidi ti ovo.
Još jedna.
Samo vi prodavajte naftu imperijalistima. Obit će vam se to o glavu.
Još jedna.
Možda je dugovalna.
Zdravo.
Hej!
-Zdravo. -Zdravo.
Prestani petljati po tome. Što tražiš?
Vijesti.
Evo ih.
Rekao je „Staljin“. Jesi li čuo? Neki baš imaju sreće.
Kladim se da je ovaj novinar vidio Staljina.
Sumnjam. Mislim da su svi koji su ga vidjeli mrtvi.
Što to uopće znači?
Zašto slušaš to? Jesi li lud? Znaš li ruski?
To je postaja iz SSSR-a, Nazife.
I?
Radije bih slušao istinu na ruskom, nego laži na turskom.
Kako znaš da Rusi govore istinu?
Jesi li poludio? Bože mili! Reci mi, molim te.
Zašto je moj brat najblesaviji na svijetu? Čime je naša obitelj to zaslužila?
Nazife, ne želim se svađati.
Možemo se svađati na ruskom ako hoćeš.
Ionako ne razumiješ ni ruski ni turski.
-Drugovski… -Drugovski?
Da, da.
Slušaj me! Dosta je bilo tog komunizma.
Tiše malo! Sve je puno doušnika.
Nije me briga.
Ja sam za socijaldemokrate. Mogu galamiti do mile volje.
-Brate! -Hej, ljudi! Ovdje je komunjara!
Dobro. Prestani.
-Ne zezaj se. -Komunjara!
-S tim se ne treba šaliti. -Ti…
-Bože mili. -Nevjerojatno.
Dobro. Prestani.
Trebali bismo slijediti radničku klasu kao da nemamo pametnijeg posla?
Što ti predlažeš? Da svi prodajemo drenjine? Uzalud ti trud.
To ti misliš. Drenjine imaju potencijala.
-Ma nemoj? -Da. Dugo traju.
Ne pokvare se lako.
Isplati se raditi u prehrambenoj industriji. Ljudi su gladni.
Zahvaljujući tvom Ismet-paši.
Nezahvalniče.
Bio bi mrtav, a ne gladan da nije njega.
Da nije izbjegao rat, ti bi sad bio na fronti.
-Ljudi bi trebali jesti drenjine? -Trebali bi.
-Za posao treba hrabrosti, g. Hazime. -To si rekao i za šećer.
I to je istina.
Da onaj idiot Kürşat nije ostavio robu i otišao u džamiju…
i da baš tada nije pala kiša…
I da nije otopila šećer…
-Dobit ćeš po glavi! -Dobro!
-Hazıme! -İzzet?
Hazıme, slušaj.
O, Nazife.
Žena bi ti mogla roditi večeras.
Ima trudove. Hazıme, idi po babicu, gđu Sürme.
-Ne mogu. Imam sastanak. -Kakav sastanak?
Što misliš?
-Opet nešto smjera. -Ti ne razbijaj glavu time, İzzet.
Samo što nije rodila. Idi!
Nije to ništa.
I u zemljama trećeg svijeta svi rađaju.
Hazıme, dovedi babicu.
Možeš ići poslije.
Ne mogu. Imam sastanak.
Selam alejkum, ljudi!
Dobar dan.
„Dobar dan“? Što bi to trebalo značiti?
Pozdravim ga u Božje ime, a on meni „dobar dan“.
-Sestra ti rađa. -Da?
To je čudo Božje koje mi smrtnici ne možemo ni pojmiti.
Udiše život sjemenu.
Kürşate, prestani. Samo rađa.
Samo mu reci da se ne obraćam njemu
i da nikad i neću.
Bože, pomozi.
Govoriš da si ateist, a onda moliš Boga za pomoć.
Kažem vam da ima trudove. Neka netko ode po babicu.
O, ne. Dobila je trudove.
Ljudi, idite po nju!
-Idi ti! -Zašto ti ne ideš?
-Imam sastanak. -Hajde više!
-Hajde! -Kürşate! Idi po babicu.
Hazıme, ti idi kvragu.
-Hajde. -Samo idi.
Užasno smrdiš, kao obično.
-Popio si ružinu vodicu? -Dosta!
-Nemoralni, bezosjećajni nevjerniče! -Samo kreni.
Hazım Biröz?
Ja sam.
Ideš sa mnom.
-Dobro. -Pretražite kuću.
-Nemate što vidjeti. -Pomoći ću vam.
Policija je tada često provodila racije. U klubovima, organizacijama…
Uhitili bi sve koje bi zatekli.
NAPREDAK U ISTRAZI KOMUNISTA
Rođena sam jedne takve noći.
Teta İzzet rekla je da su se tad prvi put pojavile krijesnice.
Jesi li ikad vidio krijesnice?
Nisam.
Ne možeš. Ne dopuštaju ti.
Ne mogu ih svi vidjeti.
Ne razumijem.
Onda imaš sreće.
Bio bi jako usamljen da razumiješ.
Jesmo li stigle na vrijeme?
-Jesmo li zakasnile? -Niste, uđite.
Požurite se.
Bit ćeš dobro.
U redu je, dušo. Smiri se.
-Hajde, diši. -Diši.
Godinama čekamo ovaj dan, dušo.
Još malo.
Ovo je prva fotografija naše male obitelji.
Pripremite se.
Gotovo.
Moja kćerkica sad ima fotografiju. Zar ne, dušo?
Kad ćete platiti, g. Nazife?
Zaboga! Ne morate biti tako izravni. Malo pristojnosti.
Mjesecima nam ništa niste platili.
Dao sam vam vreću drenjina.
G. Nazife!
Rekla sam vam da ne želim više čuti za drenjine.
Ne obraćajte mi se tako pred ljudima.
Ovo je posljednja fotografija. Ne mogu platiti najam drenjinama.
Onda ih vratite, nezahvalniče.
Prestani o drenjinama!
Dao si otkaz u državnoj službi i upustio se u taj apsurdni posao!
Izluđuješ me.
Bože, daj mi strpljenja.
Molim Te, Bože!
Ako je besmisleno snimanje gotovo, dajte mi je da je uspavam.
Dođi k meni. Tako.
Zašto se izbjegavaš fotografirati, İzzet?
Zašto se ti stalno fotografiraš?
-Jer neću da me zaborave. -A ja neću da me se sjećaju.
Hajmo, vas dvije.
Idemo.
I?
Što „i“?
Kako je prošlo?
Kako je što prošlo?
-Nemaš ni prebijene pare, zar ne? -İclal!
Imam, naravno. Mislim…
Nismo baš bez prebijene pare.
Ali znate kako drenjine…
Stalno to ponavlja. Izluđuješ me.
Kako da govorim o drenjinama ako ne smijem reći „drenjine“?
Dosta, Nazife.
Imao sam kupca
koji je trebao otkupiti cijelu zalihu.
Na istoku, u Erzurumu, nestašica je drenjina.
Nigdje na svijetu nije nestašica drenjina.
Ne daš mi da objasnim.
Namjerno to radiš da me izludiš.
-Ozbiljno! -Dosta. Sramotiš nas.
Ne sramotim nas ja.
I?
Nazife? Sestro?
-Selam alejkum. -Alejkum selam.
-Bože dragi! -Dijete spava!
-Fino, Kürşate. -Hvala.
-Gdje si bio? -Želiš li da ti kažem?
Mogu ti reći da lebdim oko 30 do 35 cm iznad zemlje.
Što je? Je li došao?
Jest, brate. Došao je.
Čim je došao, poveo nas je prema obzoru.
Prema obzoru? O kome govoriš?
O novom imamu koji je došao u našu džamiju.
Čovjek je svetac!
Pravo je nadahnuće. Ne mogu ti ga ni opisati.
Reći ću samo ovo. Kad je molitva završila, svi su ostali.
Samo otvori trgovinu. Govorio sam o kupcu.
O kojem kupcu? Drenjina? Nitko nije kupio ni jednu.
-Dakle, propali smo? -Tako je.
-Pogledaj ovaj nered, zaboga. -Iznesi ih.
Poludjet ću.
Zdravo, ljudi!
Evo me.
Hazıme?
Hazıme! Tako je divno što si se vratio.
-Dobro došao. -Dobro došao.
Hvala Bogu.
-Dođi. -Brate!
-Dobro došao. -Hvala Bogu.
-Kako si? -Dobro.
-Dobro došao. -Dobro ste se vratili, g. Hazime.
Hvala, g. Kürşate.
Hazıme, jako si smršavio.
Znaš kako je u zatvoru. Sve za našu borbu.
Šest mjeseci zatvora, a sve isto.
-Jesi li rekao nešto? -Nisam.
Samo sam se molio u sebi.
-Dobro. -Hajde.
Brat mi je izašao iz zatvora. Večeras pijemo rakiju.
-Zar ne? -Naravno.
Kürşate, kupi nam rakiju i nešto da pojedemo.
-Hajde. -Molim?
Rakiju?
Radije bih sam sebi raku iskopao i u nju legao, Nazife.
Nemoj tako, Kürşate.
-Zašto ne bih? -Razmisli ovako.
Čak i da iskopaš raku i legneš, netko bi te morao zakopati.
-Za Boga miloga. -Samo ovaj put. Možeš ti.
Što se događa?
Zar opet?
Hazım Biröz?
Ja sam.
Policajče, što se događa, zaboga?
-Ovo je pogreška. -Stanite.
Za što ga optužujete?
Pij rakiju u zatvoru, nevjerniče.
-Policajče! -Stanite, čovječe.
Ovo je suludo.
Progovorili ste sa šest mjeseci?
Ne samo progovorila. Bila sam prava brbljavica.
A onda?
Naučila sam pisati s dvije godine.
S tri sam već znala računati.
Bilo bi mi draže da sam bila prosječno glupa, ali nisam.
Kako vam je bilo u školi?
Ljudi su zbilja zlobni u toj dobi.
Možda sam i ja bila arogantna. Ne znam.
Reci mi, Gülseren.
Kako zovemo dio kopna koji je s tri strane okružen morem?
Ne znam. Da smo policija, rekli bismo: „Okružen si.“
Tišina!
U redu.
Kako ga zovemo ako je s četiri strane okružen morem?
Daj mi najdrskiji odgovor koji možeš smisliti.
To je otok, profesorice. Drskost nije potrebna.
Što izvodiš?
Iskušavaš moje granice?
Ništa ne izvodim, profesorice. Vi ispitujete mene.
Učitelji nas pitaju koliki je zbroj kutova u trokutu.
A ja pokušavam izračunati koliko ljudska duša pati.
Vaša, na primjer.
Cijela škola zna da vas muž vara.
Skrivate se u zahodu pod odmorom i plačete.
Zašto si to radite?
Ne radite to.
Stalno ispitujete nas jer ne možete ispitati njega kod kuće.
Ti si najnepristojnija, najarogantnija
i najzlobnija učenica koju sam ikad vidjela.
Odgovarat ćeš nastavničkom vijeću. Platit ćeš što me vrijeđaš.
Ti…
Ti si sotona.
Sotono!
Umuknite!
Razmažena derišta. Prestanite se smijati! Dosta!
Koju sam ocjenu dobila?
Profesorice…
Naprijed.
Gospodine, pozvali ste me?
-Dobro došli, g. Nazife. -Hvala.
Sjednite.
Dušo.
Gospodine.
Gđa Mualla predaje zemljopis, a g. Hurşit matematiku.
Drago mi je.
Uskoro će nama biti drago.
Molim?
Ravnatelj će vam objasniti. Uskoro ćete shvatiti.
Dopustite, molim vas.
Naravno, gospodine.
G. Nazif,
Ovo je jedan od najvažnijih dana u mojoj dugoj karijeri.
Kolege se, zacijelo, slažu.
U potpunosti.
Što nije u redu?
Gospodine, dajemo najveći doprinos našem obrazovnom sustavu
još od velike reforme školstva
i izbacujemo vašu kćer Gülseren iz škole.
-Bravo, gospodine. Izvrsna odluka. -Bravo.
Samo malo. Izbacujete je?
Zašto?
Čujete li? Pita zašto.
Pita zašto!
Gospodine, vaša je kći razuzdana, buntovna i neposlušna.
Vaša je kći brineta!
-Vaša je kći… -Nepristojna i drska!
Agresivna je i grize!
Gülseren, je li to istina?
Što su rekli, tata? Nisam…
Razmišljala sam o nečemu drugom.
Gülseren.
Znaš da ne mogu dugo slušati ozbiljne ljude, tata.
G. Nazife, otiđite, molim vas.
Van iz mog ureda i moje škole!
Kaže da nas ne može slušati. Jeste li čuli?
Jesmo, gospodine. Smirite se.
Žao mi je, tata.
Neću dići ruke od kćeri samo zbog nekih pritužbi,
ali znaj da ovako više ne može, Gülseren.
Uvijek će se naći netko tko će ti šefovati.
Šef, učitelj, možda čak i muž.
Moraš naučiti šutjeti i snalaziti se.
Možemo li kupiti sladoled, tata?
Savršeno. Želiš sladoledom proslaviti isključenje iz škole.
Ne moramo slaviti. Možemo ga jesti sa žaljenjem.
-Žao ti je? -Da.
-Koliko? -Jako.
Zašto da onda jedemo sladoled?
Najukusniji je kad si tužan, tata.
-Možemo li? -Da.
Od vanilije.
Dobro, vanilija.
Ja ću neki za tužne očeve.
Izvoli, dušo.
Izvolite.
-Koliko je to? -Pola lire.
Hvala.
Tata!
Nema veće sreće nego kad ti je otac najbolji prijatelj.
Bio mi je najbolji prijatelj.
Kupio mi je sladoled kad su me izbacili iz škole.
Majka je bila zadužena za batine.
Bog mi te poslao da me kazni, zar ne?
Nevaljalice!
-Mama, stani! -Sada te nitko neće spasiti.
-Tata! -Ova me mala ubija!
-Kako možeš odgovarati nastavnicima? -Bježi!
Dopustila si da te izbace?
-Pusti me. Ubit ću je! -Udari mene.
Ja sam je rodila, ja ću je i ubiti.
Rušiš joj samopouzdanje. Sad je djevojka.
Kakvo samopouzdanje?
-Ona je sramota! -Samo diši.
-Neću! -Hajde.
Tko je to?
Nesretni mladić koji se htio oženiti mnome.
Ne bi to htio da je znao što će mu se dogoditi.
Što kažeš, İclal? Ne izgleda li kao princ?
Ne znam, Sürme. Nisam sigurna.
Princ? On? Na fotografiji se vidi da je idiot.
Nemoj tako. Iz najuglednije je obitelji u Beypazarıju.
Ondje svi znaju za Tipiyanoğullarıje.
-Ugledna obitelj, kažeš? -Nego što. Trgovci su.
Djed mu je donio prvu vilicu u Beypazarı. Prije su jeli rukama.
Dakle, to je njihovo postignuće.
Izumili su vilicu.
Ne govori tako.
Počeli su s vilicama, a sad imaju bogatstvo.
Oni su veliki poduzetnici.
Prvo žlice, zatim sita i cjedila. Postali su veliki.
Dakle, prodaju posuđe. Zanimljivo.
Čestitam, İclal. Imaš sreće.
Kći ti se udaje u bogatu izumiteljsku obitelj.
Sve će biti gotovo do vikenda.
-Ovog? -Molim?
Žuri im se. Moraju s brzo vratiti kući.
Vrijeme leti. Tako brzo odrastu. Tek što mi se rodila na rukama.
To je normalno, Sürme. Ti si babica.
Naravno da ti se rodila na rukama.
Znači, odvest će Gülseren u Beypazarı?
Da, čini se.
Ne možeš to spriječiti, İclal.
Uvijek odlete iz gnijezda kad za to dođe vrijeme.
Zašto je tako sretna?
Pomislio bi da će se ona ševiti.
-Šuti! -Što?
Kod kuće sam.
Nije li to najveća tračara u susjedstvu i sveprisutna babica Sürme.
Dobro došli, gospođo. Ljubim ruku.
Kad je došla? Da procijenim kad će otići.
Šuti!
Dobro, mama.
Koji su najnoviji tračevi?
Prvo ću vam ispričati najnovije tračeve iz susjedstva, jer sam tako dobra.
Vaša je kći pokazala sise trgovcu Abdiju.
-Što? -Bez panike, gospođo.
-Abdiju se sviđaju njezine sise. -Što?
-Zašto bi ih inače dirao? -Molim?
Gülseren!
Zatim su sišli u podrum. Mislim da je htio vidjeti i ostalo.
O, Bože!
-Susjedi, pomozite mi! -Ne.
-Obečašćeni smo! -Sürme!
-Saliha! -Čast vam je u podrumu.
O, Bože. Saliha!
O, ne.
Popit ću malo čaja.
Trebala bih te ubiti, Gülseren.
-Moram. -Ne, İclal.
Što sam učinila? To nisu moje sise.
-Još govori! Ne pomaži joj. -Ti šuti!
-Dosta! -Smiri se.
Kako se usuđuješ tako govoriti?
Jesi li poludjela?
Izmislila sam to, mama.
Samo da vas spasim od nje.
Što? Lagala si?
Ne o svemu. Ne sviđaju mu se njezine sise.
Što je zajedničko Salihi i kravi?
-Što? -Objema su sise među nogama.
Namlatit ću te kažeš li još jedanput „sise“.
-(Sise.) -Odlično!
Mrzim je. Samo trača.
Bravo, İzzet. Bravo.
Samo ti potiči ovo drsko derište.
Ma, molim te.
Što će ti ta svjetiljka? Dan je!
Napokon znam kako razgovarati s krijesnicama.
Teta, uvijek plešu kad upalim svjetlo.
Dragi Bože, molim Te, urazumi u moju kćer.
Od rođenja govori o krijesnicama.
Ne možeš razgovarati s krijesnicama.
Pa što, mama?
Neki razgovaraju sa psima, neki s cvijećem.
A vi katkad razgovarate sa Sürme.
O čemu ste razgovarale?
To je dobro pitanje.
Pita te.
Sigurno ste razgovarale o meni.
Što je bilo, teto?
Što je bilo, mama?
Nije bilo ništa!
-Sürme je samo… -Što je samo?
Netko traži tvoju ruku.
Moju ruku? Zašto bi to tražili?
Zašto?
Što misliš? Želi se oženiti tobom.
Kako to misliš?
Netko će samo doći ovamo
i reći: „Oprostite, naš sin je postao muškarac.
Nažalost, nema djevojku s kojom bi spavao.
Ako vi imate neku…“
-To će se dogoditi? -Kunem se da mi je kći luda.
S njom se ne može ni razgovarati.
Nije li to smiješno, mama?
Zaboga! Možeš pitati susjeda za malo šećera ili soli,
ali za kćer?
Gülseren, on je iz bogate obitelji.
Iz najuglednije obitelji u Samanpazarıju.
-U Beypazarıju. -Da, u Beypazarıju.
Prvi su u grad donijeli žlice i sita.
Sita?
-Ili vilice? -Uskoro će izumiti i cjedilo.
O čemu to govorite? Ozbiljno će to učiniti?
Gülseren, došlo je vrijeme da se udaš.
Što kažeš?
Što da kažem?
Obitelj je donijela odluku. Ne mogu se prepirati.
Što? Ozbiljno, Gülseren?
Bravo, Gülseren! Čestitam!
Tako treba, pametnice.
Moram se pripremiti.
Bravo.
Gülseren, ozbiljno to misliš?
Prepusti to meni, teto.
Prepusti to meni.
Evo ih. Ustani, Nazife.
Ustani. Požuri se.
-Obuci sako. Prestani praviti nered. -Dobro.
Lagano.
Lagano!
Gdje je ona?
Evo ga! Bože milostivi! Hajde.
Uspori! Zakopčaj sako.
Koga tražite?
Mene, zar ne?
-Molim? -To je bila šala. Nema veze.
-Dobro došli. -Dobro došli, svi.
-Zdravo. -Dobro došli.
Dobro došao, sinko.
Uđi, sinko.
Dobro došli.
Izvolite sjesti.
-Dobro došli, još jedanput. -Hvala.
Maytap, jesi li vidjela komodu?
Krasna je.
Takve su rijetke.
To je dudovina?
-Molim? -Komoda. Je li od dudovine?
Nisam siguran.
Pogledajte je izbliza.
Tutnite ruku u nju.
Ali nemojte predugo tutkati ako nije dudovina.
-Gülseren. -I ja tebe volim, mama.
Sjednimo.
-Da, molim vas. -Sjednimo.
-Sjednite. Izvoli, sinko. -Ja ću to uzeti.
-Ja ću ga uzeti. -İzzet.
Javite mi ako je odlučite prodati. Vrijedna je.
Naravno. Izvolite.
Predstavimo se, Kafure.
Sürme naša je obiteljska prijateljica.
Vrlo smo bliski.
Razgovarali smo jednog dana
o tome da je našem sinu vrijeme da se oženi.
-Onda sam… -Zamolili smo je za pomoć.
Da nađemo djevojku.
Budući da je ona babica,
zna gdje su one najbolje, jasno.
Razgovarali smo o tome da se naš sin treba oženiti…
Oprostite, ima li vaš sin ime?
Stalno ga zovete „naš sin“.
Ima li ime ili da mu ga smislimo?
Naravno da ima ime.
Zovem se Servet. Drugo mi je ime…
Mama, koje je moje drugo ime?
-Bekir, dušo. -O čemu govoriš?
Bekir. Ne preispituj me.
Nije Bekir, mama. Počinje na M. Zar ne, tata?
Ne znam, sine. Ja te zovem Suat.
Tako je.
Pa…
Koga je uopće briga za ime? Važno je prezime.
Znate, stranci se uvijek zovu prezimenom.
-Zar ne, g. Gaffure? -Kafur, gospodine.
Kako se vi zovete?
-Nazife, gospodine. -To je to!
-Što? -Drugo mi je ime Nazif.
Ili nešto slično.
Sine, drugo ti je ime Bekir.
Koliko je stajao ovaj kauč, g. Kazıme?
-Nazif, gospodine. -Lijepo. Jeftino ste ga kupili.
Nisam ga to pitao. Kakav budalaš!
Oprostite, gospodine?
Rekoh, ako je cijena „Nazif“, bio je jeftin.
Danas ga ne biste mogli kupiti za manje od „Mahmuta“.
Ne.
Nazvali ste me Kazım
pa sam vas ispravio, g. Gavure.
Kafur.
Smiješna si, mama. Tako se zove tata.
-Što sam rekla? -Hej!
Možemo li prestati govoriti o imenima?
Dosta mi je toga.
-Tko je Dosta? -Moj muž.
Gülseren!
Izvolite.
-Dušo? Gülseren? -Kako glupo pitanje!
Tata, ovaj nije čovjek, nego stup.
Možda čak komoda.
Gđo Mehtap, koliko je stajala komoda?
Ne zovem se Mehtap, dušo. Ja sam Maytap.
Znam. Ali imate ružno ime pa sam ga popravila.
Gülseren, skuhaj kavu našim gostima.
Dobro. Ostavit ću ovo ovdje.
-Hoćemo li prijeći na stvar, Kafure? -U redu.
Dobro, Maytap.
Dobro.
G. Rüsteme,
brak je pothvat, isto kao svaki poslovni pothvat.
Treba ga poduzeti, kao što se osniva i poduzeće.
Ako dobro investiraš,
sigurno ćeš i profitirati.
Ali moraš nabaviti robu od pouzdanih dobavljača.
Recimo da izabereš lošu djevojku iz nekvalitetne obitelji.
Što bi se dogodilo? Propao bi. Zar ne, gospodine?
-Da. Zar ne, dušo? -O čemu govori ova budala?
Tiho, İzzet.
Onda ti ostane roba, a ne možeš naći kupce.
Što ćeš s njom? Zar ne, gospodine?
Na primjer, ovaj sag.
Kakav sag!
Pogledaj ovaj sag.
Je li perzijski?
Da, to je starinski perzijski sag.
Nasljedstvo od muževa djeda.
Darovao mu ga je sultan Abdulaziz.
Djed mu je bio Sultanova Čačkalica.
Što je bio?
Nerado govorimo o tome, ali…
U rodu smo s kraljevskom obitelji.
U ono doba,
kad bi sultanu nešto zapelo između zuba,
pozvali bi muževa djeda.
Da to iščačka?
Tako je.
S obzirom na to koliko je mesa sultan tada jeo…
Evo kave.
-O, dušo. -Izvolite, gospodine.
Hvala.
Ako želite još pjene,
morat ću pljunuti u nju.
Samo se šali.
-Izvolite. -To je šala.
-Tata. -Tako treba, djevojčice moja.
Ne dajte se zbuniti zato što mi kažu „djevojčice.“
-Ja sam žena. -Dušo!
Zato se divim ovim ljudima, tata.
Danas nijedna poštena obitelj ne bi prihvatila raspuštenicu.
-Raspuštenica? -Molim?
Nisu vam rekli?
Dvaput sam se udavala.
O čemu ti to, Gülseren?
G. Tayfune, ne obazirite se.
Previše je uzbuđena.
Kafur, gospođo!
Oprostite, g. Sercane.
Kad sam se drugi put udala, još sam bila u braku s prvim mužem.
Otvoreno sam rekla Salihu:
„Salihe, na medenom smo mjesecu.
Još jako volim Bedrija. Pozovimo ga. Uzet ćemo veliku sobu.“
Tada sam voljela pozirati gola.
Rekla sam mu da pozove Bedrija da se fotografiramo.
Nemoj se onesvijestiti, mama. Ovo je najbolji dio. Krenulo mi je.
Bili smo na medenom mjesecu. Došli smo u sobu.
A onda, zamislite, sreli smo mog bivšeg, Fuata.
Bila sam udana za Saliha,
još sam jako voljela Bedrija, ali sam osjećala nešto i prema Fuatu.
Nazife, ubij je!
Ustani, Kafure.
Ne shvaćajte je ozbiljno. Šali se.
Ovo je skandal.
-Ustaj, Servete! -Zašto mi je Bog dao takvo dijete?
-Nemoj se onesvijestiti pred gostima. -Perverznjaci!
-Dušo. -Da znate, ovo sigurno nije dudovina.
To je obična hrastovina, g. Tezcane.
Nazif, gospodine!
Što? Nazif? Ne vrijedi ni Şabana.
Dosta! Neću vam dati kćer. Odlazite.
Baš sam se sjetila, moj bivši dečko zvao se Şaban.
-Šuti! -Nisu me čuli. Šteta.
-Ubit ću je! -Stani!
-Mama, nemoj. Tata! -Da me nisi zaustavio!
Ne diraj me. Dala sam joj život i oduzet ću joj ga!
-Sjedni, zaboga. -Zašto bih?
-Pustite me. -U redu je. Smiri se.
U redu je.
Muharrem.
Napokon. Moje drugo ime je Muharrem.
Odjebi, idiote!
Tako mi Boga…
-U redu je, dušo. -Ubit ću je!
-Pustite me! -Zdravo svima.
Nema zagrljaja? Izašao sam iz zatvora.
Bez brige. Neće me vratiti. Ovaj su me put oslobodili.
-Samo malo. -Ubit ću je! Pustite me!
-Sjedni. -Pustite me!
-Diši. -Što se dogodilo?
Ne brini se za to.
Tvoja majka i ja odlučili smo.
Ili ćeš studirati ili ćeš se udati.
Zar ne mogu oboje, tata?
Kako ćeš ići na predavanja s djetetom?
Dakle, ne mogu oboje.
Je li kazna biti žensko, tata?
O, dušo.
O, tata.
Mogla bi biti sve što poželiš da nisi tako buntovna.
Nitko se ne smije, tata.
Kad se našalim, klinci se smiju, ali ne i nastavnici.
Ideš onamo učiti, dušo, ne nasmijavati ljude.
Zar se ne mogu i zabaviti i učiti, tata?
Malena moja. Nemam pojma.
U ovoj zemlji inteligentne uvijek kažnjavaju.
Obožavamo ozbiljnost.
Ubijemo svako veselje i zabavu.
Volim te, tata.
-O, tata. -O, Gülseren.
Tata, vidiš li ih?
Što?
Krijesnice.
Naravno, vidim ih.
To je moj tata.
Tako ih je mnogo!
Vidiš? Pogledaj ih!
-Volim te, tata. -I ja tebe, dušo.
Moja jadna majka tjedan dana nije ustala iz kreveta.
Neko vrijeme nije razgovarala s nama.
Svi u kući počeli su misliti da sam luda.
Ujak Kürşat znao je tko bi me mogao izliječiti.
Gledajte.
Smirite se. Sjednite.
Bog nam pomogao.
Ovo su budalaštine. Nije luda.
Izludit ćeš je ako nastaviš tako.
İzzet, zaboga, ne miješaj se.
Spremni smo, mila. Dođi.
-Pljuni, mila. -Što?
Pljuni u zdjelu, mila.
-Neću, mama. -Gülseren!
-Ozbiljno, neću. -Ne ljuti hodžu.
-Samo pljuni. -Zašto bih dok me svi gledaju?
Hodža je tako rekao.
-Zaboga! -Vidi, mila.
Tjelesna tekućina iz tvojih usta
pomiješat će se s vodom.
Onda ćemo moći utvrditi
gdje se u tvom tijelu skrivaju džinovi.
To se ne radi u islamu.
İzzet, umukni, molim te.
Znam Kur'an napamet. Toga nema nigdje.
-Govori gluposti. -Pljuni, mila.
-Pljuni, Gülseren. -Hoću.
Hoću, gospođo.
-Hajde. -Pljuni jako, dušo.
Istjeraj ih.
-Ne mogu više. -Onda idi.
Gledajte.
Povratit ću.
Pogledajte tamne kutove.
Tvoje mentalne sposobnosti silno su izopačene.
Hodža, što ako su krijesnice fizička manifestacija džinova?
Naravno da jesu.
Znate, oni su nastali iz vatre.
-Jadnica. -Bože oslobodi.
Zaboga!
Osjećam nešto.
-Gülseren. -Hodža ima pravo.
Šapću mi svašta.
-Što govore? -Zovu me, hodža.
Dolazim!
Hodža? Da, ovdje je.
Zdjelu?
Žele zdjelu.
Izvoli.
Da?
Ne mogu. Kako?
Hodža, žele da…
Kvragu! Kakvo si ti to dijete?
Gülseren!
Držite je. Ja ću…
Ti baš inzistiraš na tom ludilu.
Nitko se neće oženiti tobom, dušo.
Našla sam ti najboljeg hodžu. Što mi preostaje?
Vodila sam te na sto strana. Učinila sam sve što mogu.
-Za Boga miloga. -Što? Ništa ti nije po volji.
Tata, kako si?
-Usrano. -Zašto? Što se dogodilo?
Trgovina solju je propala.
Sol? Kakva sol?
Bila si protiv drenjina.
-Zato sam sve uložio u sol. -I?
I kamion nam je pao u more u İzmitu.
U more?
Kako netko može biti tako nesretan?
I?
Ubit ćeš me budeš li stalno tako govorila „I?”.
Izgubili smo sve. U redu?
-I? -Zaboga, prestani.
Gotovo je. Bankrotirali smo.
Zahvaljujući vama, g. Nazife. Bravo.
Pao je u more. Što sam mogao učiniti?
G. Nazife, odsad nadalje,
spomenete li drenjine, sol ili šećer,
razvest ću se od vas, kunem se.
Daj mi to. Sad je zbilja dosta!
Za Boga miloga.
Odsad smiješ reći samo „brašno”.
Tata se tada slomio. Dotad je uvijek bio pun nade.
Vjerovao je da će biti uspješan trgovac i da ćemo se oporaviti.
Ali nije išlo.
Tog su se dana tatini snovi otopili kao sol u moru.
Napravio sam ti sendvič sa sirom.
Volim te, tata.
Kako bih volio da sam onaj stari!
Onda joj nikad ne bih dopustio da ti čini ovo.
Isti si kao prije, tata. Ne razbijaj glavu time.
Ne, dušo.
Nisam ni sjena čovjeka koji sam nekoć bio.
-Pio si rakije? -Tiho.
-Tiho. Pokušavam ti nešto reći. -Dobro.
Slušaj, dušo.
Čovjek mora ostvariti svoje snove.
Inače je pola čovjeka.
Ne znam voditi posao.
Znam samo raditi u državnoj službi.
Onaj gad Şahin nasamario me drenjinama.
Samo želim prodati vilu da kupimo stan.
Ne mogu uvjeriti tvoju majku.
Ponavlja da će umrijeti ovdje.
Navodno, potomci velike Sultanove Čačkalice
ne mogu živjeti u stanu.
Tata, slušaj me.
Ti si moj jedini otac.
Ti si moj junak.
O, dušo.
Želim ti reći…
Oprosti mi, dušo.
Otac mi je pružio dobar život.
Ali ja tebi nisam mogao pružiti bolji.
Nemoj piti rakiju.
Od nje postaneš potišten.
Prvo se povukao. Zatim nije izlazio iz sobe.
A onda, nakon mnogo pijanih i potištenih noći…
Bila je srijeda kad sam prvi put osjetila samoću.
Jesi li je kad vidio izbliza?
Kako to mislite?
Ja jesam.
Nije onakva kakvom je opisuju. Očekivala sam da će biti kršnija.
Kršnija? Kako to mislite?
Jednostavno sam znala.
Ne znam kako, ali znala sam.
Nisam se iznenadila što se to dogodilo u srijedu.
Zato što se uvijek osjećam usamljenije srijedom ujutro.
Točno usred tjedna koji ne ide nikamo.
Sama samcata.
Bože, pomozi.
Bože, daj mu zdravlja.
Bože, molim Te, spasi ga.
Nazife?
Hazıme, ne diše.
-Idi po liječnika. -Dobro.
Nazife?
-Nazife! -Brate?
Nazife?
Nazife? Brate.
Čini se da večeras nema krijesnica.
Ne vole svjetla.
Rekle su da je presvijetlo.
„Nitko nas ne vidi”, rekle su.
Imaju pravo.
Dušo…
Sad odlazim.
Odlaziš zbog mene, zar ne, tata?
Jer sam luda.
Ali trudit ću se. Bit ću bolja.
Prekinut ću i veze s krijesnicama.
Nisi luda.
Razum je katkad još veći teret.
Tata, ti si mi jedini prijatelj.
Ne možeš ostati?
Ne možeš ostati još malo? Poslije oboje možemo otići.
Moram ići, Gülseren.
Ali znaš da ću uvijek biti uz tebe.
Ne govorim to samo tako. Mislim ozbiljno.
Uvijek ću biti u tvom srcu i umu.
Ako sam ti na umu, uz tebe sam, zar ne?
Čuj…
Razmišljaj ovako.
Kako bi bilo da sam uz tebe, ali da ti nisam u srcu?
Tata.
Pa…
Idem sad.
Jako te volim.
Tata…
Dragi Bože…
htjela bih razgovarati s Tobom.
Možemo li na turskom? Ne govorim arapski.
Ali Ti si naš Bog i mislim da govoriš sve jezike.
Želim razgovarati o tome što si mi uzeo oca.
Nadam se da se nećeš ljutiti.
Jer čujem da ne voliš razgovarati o tim temama.
Ali…
Zar ne misliš da si se malo požurio?
Mislim da je mogao ostati s nama još malo.
Ali sigurno imaš svoje razloge.
Kažu da ne možemo shvatiti Božji naum.
Shvaćaš li koliko ljudi govori u Tvoje ime?
Sigurna sam da shvaćaš, ali…
Dobro ga čuvaj, Bože.
Nije dobar poduzetnik, znaš.
Mada bi on tvrdio suprotno.
Dobar je državni službenik. Samo mu daj uredski posao.
Ne daj mi da se bavi poduzetništvom.
Jako mi je žao. Opet se miješam, zar ne?
Bože, on je jako dobar čovjek.
Prilično sam sigurna da ćeš ga smjestiti u raj.
A to znači da ga više nikad neću vidjeti.
Jer sam luda, znaš.
Zato vjerojatno neću otići u raj.
U redu. Oprosti. Prijeći ću na stvar.
Ali moram Te pitati nešto o sebi posljednji put.
Znam da ćeš se ljutiti,
ali moram Te pitati.
Bože, što da sad radim?
Nazife!
Počivao u miru Božjem.
Nakon očeve smrti sve je krenulo nizbrdo.
Onda je došao 12. ožujka.
Sedamdesete godine, nemiri.
Ne moram ni reći da je stric Hazım opet završio u zatvoru.
DEMİREL: VOJSKA NIJE SMJELA STATI NA PUT DEMOKRACIJI…
NOVI PLAN U DEVET TOČAKA ZA PRIVATNE ŠKOLE
VLADA JE OBEĆALA GENERALIMA DA ĆE DATI OSTAVKU
Naša kuća, koju smo prije zvali „vila",
Postala je poznata kao „stara drvena kuća".
REVOLUCIJA JE JEDINI NAČIN DEMOKRATSKA SVEUČILIŠTA
Rame uz rame protiv fašizma!
Diljem zemlje brat se borio protiv brata.
Je li veće iznenađenje kad netko ubije svog brata
ili kad ubije nekoga koga nikad prije nije vidio?
STUDENTI UHIĆENI NAKON SUKOBA S POLICIJOM
-Tko je to? -Veli.
Nema boljeg osjećaja nego kad vjeruješ u nešto.
No uvijek je bolje vjerovati u nešto unosno.
Ali Veli nije. Bio je dobar čovjek.
Ako se ne razumiješ u posao, zašto bi se bavio politikom, zar ne?
Što vi opet radite ovdje?
Niste li nam dosta uništavali zid?
-Gubite se! Da vas više nisam vidjela! -U redu je, gospođo.
Nije u redu! Uništili ste ga. Crta!
-Dobro. -Pokupite svoje prnje.
Kao da ćete spasiti naciju. Umukni! Ne odgovaraj mi.
Izluđuješ me.
To što su Sovjeti učinili očita je okupacija Afganistana.
Nema druge riječi za to.
Situacija je to je zahtijevala, a Sovjeti su samo reagirali.
Što govoriš? Afganistanci su rekli: „Dođite tenkovima i bombardirajte nas.“?
Zahtijevali su socijalizam.
Da su zahtijevali kapitalizam, SAD bi poslao tenkove?
-Izvrćeš sve. -A ti si sektaš.
-Tvoj strukturalni pristup nije znanstven. -Momci!
Zdravo. Drenjine?
Što?
-Hoćete li drenjine? -Ne, Gülseren. Hvala.
Biste li se naljutili ako vam kažem da vas se Afganistan ne tiče?
-O čemu govoriš? -Upravo o tome.
-Imamo drugog posla, Veli. -Ne gnjavi me, Nuran.
-Zdravo, Gülseren. -Kako je, Veli?
-Nuran, hoćeš drenjine? -Ne, hvala.
-Što sad piše? -„Dolje!“
Kako vam pomaže farbanje zida?
Ne znam, ali nema ništa bez toga.
Naplatit ću ti to.
Tvrdiš da si protiv reklama, ali samo to radiš.
„Sloboda“ stoji 50 lira, a „sloboda narodu“ 100.
Obogatila bih se da još desetero takvih piše po zidu.
Nećeš dobiti ništa. Ovo je javni zid.
Ma nemoj! Postala sam stranac u svojoj kući.
Zbog tebe kao da živim u Camusovu Strancu.
Ako me razumiješ.
Kad ćeš završiti? Obećao si da idemo u kino.
Znaš da imam posla.
Koji ćete film gledati?
Onaj Ayhana Işıka.
Yılmaza Güneyja.
-Možete na neki s obojicom. -Güney živi na naš cilj.
-Drugi je samo glumac. -Gledali smo ga prošli tjedan.
Ali nisi ga shvatila.
Kako sam i mogla? Nisi mi dao da gledam.
Nuran, prestani. Jesi li pročitala knjigu koju sam ti dao?
Gülseren, uđi. Zašto razgovaraš s anarhistima?
Anarhisti? To su Veli i Nuran.
Veli?
Gđo İclal.
Veli, zašto nam uništavaš zid, sinko?
Tužit ću te mami.
A ja ću reći Hazımu.
Vi ste jetrva cijenjenog revolucionara.
-Kako možete tako? -Šuti!
Nedavno si trčkarao u kratkim hlačama.
Kad si toliko narastao da mi odgovaraš?
-Gospođo… -Hajde, Veli!
Razgovaram s njom!
Sinko ovo će ti samo naškoditi. Još si dijete.
Ne čini si to. Misli na svoje roditelje.
A zid izgleda grozno, zaboga!
Svaki dan druge smiješne parole.
Neki dan su napisali: „Učitelj će platiti”.
Apsurdno.
Napisali smo „mučitelj”! Neki fašist je to promijenio.
-Gülseren… -Samo sam zakašljala.
-Jesam! -To si bila ti, zar ne?
-Nije ni čudo da kažu da si luda. -Veli!
Veli, uzmi ovo. Donesi mi dva kruha.
-Uzmi. Hajde. -Imam posla, gđo İclal.
Neka ti bude, Veli. Neka. A kažu da su za „narod“!
Pa, ja sam iz naroda i tražila sam kruha.
Ne podržavate li nas u našoj borbi za kruh?
-Dobro. Koliko štruca kruha? -Dvije, dobro pečene.
Kupi ih kod Başaka.
-Neću! On je fašist. -Ali ima dobar kruh.
Kako je on fašist? Samo muca. Ti si lud.
Ako netko muca, ne znači da nije fašist.
Znamo da je fašist. Dobio je upozorenje.
Nije mucao prije upozorenja. Valjda se preplašio.
Ma čuj ti njega! Vraže mali.
Idi mi po kruh!
-Požuri se. -Drži ovo. Odmah se vraćam.
-Gđo İclal? -Da?
-Mogu li kupiti kutiju cigareta? -Što? Mi ne pušimo.
Stvarno? Onda ćemo je mi popušiti.
Vraže mali. Dobro.
-Ali neke jeftine. -Kupit ću Birinci.
Za Boga miloga! Rekoh jeftine, a on da će kupiti Birinci.
Čudna zemlja. Čak i jeftine imaju otmjena imena.
Ti znaš sve, je li? Za ime Božje!
Dovršit ću ovo, inače nećemo stići.
„Dolje…“
„Dolje s…“
Kako ono ide slogan?
Otkud bih ja znala? Možda „fašizam“ ili „imperijalizam“.
A možeš ostaviti i prazno, Nuran. Veli će već dopisati.
„Dolje …izam”.
Sjajna ideja.
-Drenjine? -Ne, hvala.
Veli?
Veli!
Teta İzzet udala se nekoliko godina poslije.
Dogovoreni brak nije bio za mene, ali za nju jest.
Ne budi tužna.
Antep nije tako daleko. Dolazit ću u posjet.
Svi odlazite.
Svi koje volim napuste me.
Gülseren, čuvaj se. Može?
Dođi.
-Vidim, naposljetku ste se udali. -Jesam.
Bilo je to 1980.
Ostala nam je mala mirovina i nekoliko vreća drenjina.
Mami je to išlo na živce. Morala sam se udati i riješiti se vreća.
Bili smo u braku osam i pol mjeseci.
Da si vidio majčino lice kad sam se vratila.
Ja jesam i bilo je urnebesno.
Gülseren?
Što je to?
Nećeš mi poželjeti dobrodošlicu?
Odgovori mi.
Kovčeg.
-A tvoj muž? -Ne bi stao unutra.
To je zbog krijesnica, zar ne?
Nije, mama.
Onda je shvatio da si luda pa te izbacio, je li?
-Varaš se. -Što je onda?
Tukao me.
I?
-Kako to misliš? -U čemu je problem?
To nije razlog da odeš.
Sigurno je shvatio da si luda pa te namlatio.
Ne, mama, nije.
Sadri se naljutio jer znam svašta.
Sažet ću naš brak u jednu rečenicu.
„Misliš da sve znaš, Gülseren!”
Zaboga! Jučer je vodio financije
i šest sati nije mogao pomnožiti 25 i 56!
Sav se preznojio.
Već je bio na rubu samoubojstva kad sam mu rekla da je to 1400.
-I? -Tu sam pogriješila.
Prvo mi je zahvalio.
Rekla sam mu da nema potrebe jer je meni to lako.
-Onda smo se počeli svađati. -I?
Rekao je: „Smatraš me budalom. Misliš da sve znaš?
-Umrla bi od gladi da nema mene.“ -I?
Onda je rekao: „Dovraga…”,
ali nisam čula ostalo jer me tad ošamario.
Ali mislim da je to zbog tebe, mama.
I?
Kako misliš: „I?“
I dalje to ponavljaš. Što mi je trebao učiniti?
-Zato si otišla? -Kunem se, mama…
Jednog ćeš mi dana doći na grob i reći:
„I? U čemu je problem, Gülseren?
Zato si prekinula s njim? Zato si ga ostavila?
U čemu je problem? Što je ubojstvo u braku?“
Ne budi smiješna. Kao da bi ti umrla! Kako je završilo?
-Sjećaš li se što ti je tata rekao? -Što?
Da će ga jednog dana ubiti to tvoje „I?“.
I umro je. Ali mene poštedi, molim te.
Za Boga miloga! Čuj, prestani okolišati.
Samo mi odgovori. Odgovori mi!
-Što? -Kako je završilo?
Tako što sam ostavila Sadrija jer više nisam mogla podnijeti miris mesa.
Miris čega?
Mama, zaudarao je na sirovo meso.
Gülseren, jesi li luda?
Čovjek je mesar! Naravno da zaudara po mesu.
Za Boga miloga.
-Bio je tako šarmantan… -Mama!
Ne govori da je šarmantan.
Reci što hoćeš. Da je kotlet, ovnova muda, bilo što.
-Ali nije šarmantan. -Gülseren…
Nemoj, mama.
Bože dragi…
Bože, pomozi mi. Kao da govorim zidu.
Bože, molim Te, pomozi mi da ne poludim.
Oho! Nije li to mesareva žena?
Bivša žena.
Molim? Ozbiljno?
Da.
-Čaja? -Može. Što se dogodilo?
Striče…
Objasnila sam mami. Ne želim opet o tome.
Mama će govoriti o tome sto godina pa ćeš sve saznati.
Da.
Onda, ne uhićuju te ovih dana?
Još ne znaju. Članke pišem pod pseudonimom.
Tako smo blizu. Sprema se revolucija. Ako Bog da, bit će uspješna.
„Ako Bog da”?
-Htio sam reći da se nadam. -Polažeš li nade u Boga?
-Znaš… -Da?
Mislio sam da ste spalili sve moje knjige kad sam uhićen.
-Ali našao sam… -Sve su na sigurnom.
-Ali İclal ih je stavila u vreću… -I dala meni.
Skinula sam im korice i zamijenila ih koricama knjiga ujaka Kürşata.
Drago mi je što si to učinila.
-Imam pitanje, Gülseren. -Da?
Što si učinila s mojim knjigama?
-Zamotala ih u korice komunističkih? -Drago mi je što te vidim, ujače.
Da nisam pročitao sve knjige i primijetio da je sadržaj čudan…
Čudim se da jest.
…mogao sam se otrovati pošasti zvanom komunizam.
Hvala Bogu, dok sam čitao Sayyida Qutba,
čudio sam se što neprestano spominje „Krala Marxa“,
pa sam shvatio da nešto nije u redu.
Ne smijte se.
-Gđo Gülseren. -Da?
Možda i djelo Sayyida bin Zerdicha
pati u koricama prokletog Kapitola.
Sayyid bin Zerdich?
Što je, Kürşate? Slučajno si pročitao nekoliko pravih knjiga?
Dakle, djela Sayyida Qutba nisu prava,
ali Kapitol Krala Marxa jest?
Karl, ne „Kral“. Kapital, ne „Kapitol“.
-Neznalice! -Umukni.
Mislim da je ujak Kürşat već stekao mišljenje
pa čita ono što mu odgovara.
Ne čita da bi naučio nešto novo,
nego da potvrdi ono što već zna.
Vidiš, Kürşate? Dobro je to rekla.
Iako si i ti, više-manje, takav, striče Hazıme.
Vidiš, Hazıme? Dobro je to rekla.
Kažeš da smo ja i ovaj fanatik isti?
Ja sam uvrijeđen što misli da smo ja i nevjernik isti!
Gubi se odavde!
Sram te bilo.
Vjerski fanatiče.
Odlazim Božjom voljom.
Samo kažem kako bi trebalo biti. Prvo trebaš naučiti i onda razumjeti…
Srećom, neću se srozati toliko da slušam mesarevu bivšu ženu.
Počeo sam pisati 1938.
Pripovijetke o…
Gülseren.
Jako je boljelo?
Što?
Kada te tukao. Dobro si, zar ne?
Mama. Dobro sam.
Ne brini se.
Samo me zanima, ali moraš mi reći istinu.
To je zbog krijesnica, zar ne?
Zaboga! Mama, molim te.
Te iste noći, te čudne rujanske noći, nisam mogla spavati.
Kao da je noć gmizala u meni poput zmije.
To nije bio dobar znak.
-Striče Hazıme? Što… -Tiho. Pomozi mi.
Što se događa?
Hunta je ovdje.
-Što ćeš učiniti? -Ne znam.
Mislim da nemam izbora nego pobjeći.
Hajde.
Ne brini se.
Ova gužva neće dugo trajati. Vratit ću se za nekoliko dana.
Hazıme? Gülseren? Što se događa?
A što misliš?
Puč se dogodio zahvaljujući tvom djeveru.
-Molim? -Hunta je ovdje.
-Tko je to? Zašto dolaze tako kasno? -Nemam vremena.
Odlazim. Zbogom.
-Kamo ideš? -Ne mogu ti reći, İclal.
Za Boga miloga.
Brini se za majku.
Znaš da te volim.
Ti si dobro dijete.
Kamo ideš? Mislio sam da se sprema revolucija!
Zar ćeš samo tako pobjeći čim vidiš naše hrabre vojnike?
Da vidimo možeš li se sakriti.
-Idi u Moskvu. -Idi kvragu!
Hajde. Idi u Moskvu!
Otrovali ste tlo.
Sveta turska nacijo,
turske oružane snage odlučile su
ispuniti svoju dužnost prema Zakonu o službi u oružanim snagama
i zaštititi Republiku Tursku u ime nacije i u potpunosti preuzeti vlast.
Mama?
Kako divan glas!
Separatistički lobiji…
To je zvuk mira.
Ako Bog da, napokon ćemo mirno spavati.
Tko je to? Nadam se da nije ništa loše.
-Što je ovo? -Hvala Bogu da ste ovdje.
-Kürşat Tümer? -Trebate me kao svjedoka?
Vi ste Kürşat Tümer?
-Jesam, ali… -Uhvati ga.
Ne, to je pogreška.
-Brže. Ne opiri se. -Gospodine, što radite?
İclal! Stanite. İclal!
-Kürşate! -Ja sam musliman! Odan sam državi!
-Iclal! -Kürşate!
-Molim vas, za ime Božje! -Što je učinio? Kamo ga vodite?
Ovo je pogreška, gospodine.
Kongresnici i senatori, koji bi trebali raditi u ime naroda,
promatrali su ove događaje
bez osjećaja odgovornosti
štiteći samo svoje interese i vlast.
IMIGRANTI ĆE DOBITI POMOĆ IZ MARSHALLOVA PLANA
LJEVIČARI I DALJE POD ISTRAGOM
Ovu je razglednicu stric poslao iz Stockholma dvije godine poslije.
Sa snježnog sjevera.
Njegova tragična priča o bijegu.
Prognaniku…
nedostaju čak i zatvori u domovini.
Ujak Kürşat izašao je kao drugi čovjek.
Postao je šutljiv.
Mjesecima nije izlazio iz sobe, čitao je i molio se.
Kamo uopće ideš, Kürşate?
Naći Boga.
Sâm, neću pitati nikoga.
Kako ćeš to učiniti?
Gülseren.
Neka te Bog čuva.
Naći ćeš Boga.
Lijepo je i samo tražiti Ga.
Do 1980-ih godina,
moja majka i ja bile smo same u vili koju smo naslijedile.
Ovo sam ja na poslu s kolegama.
Dakle, napokon ste se zaposlili.
Htjela sam zaraditi nešto
i maknuti se od maminog kvocanja.
Možda je i na mene utjecala moda brzog bogaćenja 80-ih.
Samo sam htjela sudjelovati u životu oko sebe.
Tog sam se dana čak i našminkala.
Tko je?
Mogu vam reći, ako želite, ali ne biste znali.
Radije recite „naprijed“.
Naprijed!
Zdravo.
-Gülseren Biröz. -Somer Yoğurtçuoğlu.
Drago mi je.
Zovem se „Somer“, ne „Soner“.
Već imam tremu pred vama.
Kad-tad, svatko će vas zabunom nazvati „Soner“.
-Biste li htjeli sjesti? -Bih.
Volim sjediti, kao i svi drugi.
Znate, katkad čak i legnem.
-Ali niste sjeli. -Nisam.
Samo ću…
Sumnjam da ijedan drugi narod voli sjediti toliko kao mi. Zar ne?
Stalno sjedimo. Čak se i posjećujemo samo da bismo sjeli.
Ali, opet, stranci pitaju: „Gdje živiš?“,
a mi pitamo: „Gdje stojiš?“.
Volimo sjediti. Pitam se zašto.
Mislim da nam je zato stražnjica najrazvijeniji organ.
Uvjerena sam.
Ali što kad bismo ustali i…
Stražnjica?
Da.
Ne govorim o svojoj stražnjici. Mislila sam općenito.
Mislim, budući da stalno sjedimo, stražnjica nam postaje vrlo…
Gospođice, samo sam vam ponudio da sjednete.
Ne morate govoriti o stražnjici, za Boga miloga.
Mislim da previše govorim zbog treme.
Došla sam zbog vašeg oglasa za posao tajnice.
Ako još zapošljavate, želim se prijaviti.
-Razumijete se u pisaće strojeve? -Da, na njima se tipka.
Znate li se koristiti njima, pitam vas.
Shvaćam. Ne.
Ali ako mi date priliku, začas ću naučiti tipkati nožnim prstima.
Šalim se. Neću to moći.
Gospođice, ne volim šale.
Ne sjećam se da sam se ikad našalio u školi.
Ne zbijam šale, ne volim šale, ne smijem se tuđim šalama.
Ne zanima me kako je Nasredin hodža izlio jogurt u jezero.
Nisam htjela biti duhovita, samo sam se glupirala.
Ovo mi je prvi razgovor za posao. Samo imam tremu.
Čime se bavite?
-Ja sam kućanica. -U kojoj ste kući radili?
-Molim? -Vidite, to je bila šala.
Šala.
Nije da se ne mogu šaliti, ali ne volim to.
Rekli ste da ste kućanica
pa sam se našalio.
„U kojoj ste kući radili?” Vidite, to je očito šala.
Mogu zbijati šale. Samo ne želim.
Razumijem.
Slabo, da, ali razumijem.
Ne moraju svi voljeti šale.
Godinama smo slušali viceve o Muji i Fati.
Dosta. Nije smiješno. Nitko se ne smije. Fata nije smiješna.
Tko su oni?
Fata, gospodine. Ona je Mujina žena.
Upadaju u smiješne neprilike. To su vicevi.
Gospođice, tražimo iskusnu tajnicu.
Znam. U oglasu piše „iskusna” velikim slovima.
Tako velikim da se čini da tražite neku s bilo kakvim iskustvom,
koja je usput i tajnica.
Gospođice, čini se da još zbijate šale.
-Ali ne radim to. -Nemojte.
Ozbiljno. Žao mi je ako se tako čini.
Čak razmišljam o mrtvom članu obitelji da bih bila ozbiljnija.
Mrtav? Tko je mrtav?
Mrtav, više nije živ.
Znate, mrtav.
Gospođice, jeste li ludi?
Imam iskustva sa psihoterapijom. Preporučujem je.
Izliječila sam četiri psihijatra.
Očekujete da zaposlim nekoga
tko govori o tome kako sjedenje utječe na stražnjicu,
tko ide na psihoterapiju,
tko nema iskustva i čak ne zna ni tipkati?
Da.
Možete početi sutra.
Hvala lijepa.
Nevjerojatno.
Netko me nasmijao prvi put u 15 godina.
To sam se ja nasmijao.
-Zbilja? -Da.
Opet se smijem.
Mišići lica zakržljali su mi jer se nisam smijao godinama.
Zato…
Imate pravo. Obrazi vam se uopće ne miču.
Samo spustite čeljust.
Tako. Samo malo sa strane.
-Još malo. -S koje strane?
S obje. Ili ovako…
Zvuk možete dodati poslije. Dogodit će se samo od sebe.
-Samo malo sa strane. -Ne mogu.
Ne sviđa mi se kad nešto ne mogu.
Počela sam raditi.
I sa svima sam se dobro slagala.
Ali zbog moje neobične sudbine, opet je sve krenulo nizbrdo.
-Što se dogodilo? -Tvrtka je krivotvorila izvješća o izvozu.
Policija je pretražila ured.
Pravi je vlasnik pobjegao. Ništa mi nije polazilo za rukom.
-Mogu li vas pitati nešto osobno? -Naravno.
Jeste li se kad zaljubili?
Ne tiče te se,
ali odgovorit ću.
Upoznala sam ga kad sam već gubila svaku nadu.
Gospođice?
-Da? -Ispala vam je naranča.
Hvala. Dajte mi je.
Izvolite.
Rupa u vrećici i gravitacija čine svoje.
Da, sigurno je zato.
Vama je suđena. Zadržite je.
-Hvala. -Nema na čemu.
Mogu li vam pomoći s vrećicama?
Moja bi majka voljela da kažem: „Ne, hvala.”
-Ali? -Ali ruke mi otpadaju.
Bilo bi mi drago da me netko spasi.
-Evo. -Jesu li preteške?
Ni govora. Pobrinimo se da ovaj put ne ispadnu.
Imam šašavu naviku pogađati imena ljudi koje upoznam.
Loše mi ide.
Na primjer, rekla bih da se vi zovete Tuna ili İlhan.
Ja sam Dündar.
-Drago mi je. Ja sam Tijen. -I meni, gđo Tijen.
Šalim se. Ja sam Gülseren.
Ne izgledam kao Tijen. Izgledam li tako? Ne bih rekla.
-Oprezno. -Dobro sam.
Dajte to meni.
Oprostite ako se to činilo namjernim.
-Nije preteško? -Nipošto. U redu je.
-Koliko je 28 puta 41? -To je 1148.
Kako da znam je li to točno?
-Izvadite olovku i papir i izračunajte. -Pa da.
Šašava naranča, zar ne?
Našla je rupu u vreći, ispala
i našla g. Dündara.
Ali, nažalost, kad smo došli do najboljeg dijela razgovora,
evo nas u mom kvartu.
Ovo je granica?
Možda ovdje, ali ni koraka dalje.
-Ni koraka? -Ovdje.
-Dobro. -Dobro, evo nas.
Još korak i u novinama bi pisalo: „Gülseren viđena s naočitim gospodinom!”
Je li čudno što sam vam otvoreno rekla da ste naočiti?
Znate, ja nisam baš zgodna.
Mislim, imam nekog šarma.
Imam li? Nisam sigurna.
Imate.
Ne bih htjela patiti zbog neuzvraćene ljubavi.
To je bilo prerano, zar ne?
Vjerujete li u ljubav na prvi pogled?
Vjerujem.
Stvarno?
-Dakle, vrećice… -Da, vrećice.
-Zaboravila sam na njih. -Da.
-Uzet ću… -Oprezno, ova ima rupu.
-Možda opet ispadne. -Dobro.
Izvolite. Dobro. Ova je moja.
Zadržite je.
-Hoćemo li ostati na „vi”? -Ne.
Onda, zadrži naranču.
Hoću.
Ne prelazi granicu.
Dobro. Ovdje stajem.
Dobro.
-Koliko je 95 puta 42? -To je 3990.
Dobro…
-A 85 puta 68? -5780.
Samo trenutak.
Ovaj si put pogriješila. Vidi.
Nisam.
Pogrešno zbrajaš. Trebao si pamtiti dva.
Ono što ja radim u glavi ti ne možeš olovkom na papiru.
Predajem se.
Žao mi je, ali što mogu? Nikad nisam sreo inteligentniju ženu.
Nemam nikakve koristi od toga. Ja sam živa tablica množenja.
Osim što si upoznao vrlo inteligentnu ženu,
sad je još držiš za ruke.
Znam.
Jesi li ikad vidio krijesnice?
Naravno da jesam.
Bilo ih je mnogo u dvorištu naše stare kuće.
Ako je to istina,
onda nas nije spojila naranča, nego sam Bog.
Katkad smo ih hvatali i skupljali u staklenke.
Pa… Bilo bi bolje da to niste radili.
Mislim da smo se zaljubili, zar ne?
-Ako je to što mislim samo na tebe ljubav… -Ništa ne pitaj.
-I sad mislim na tebe. -Daj! I ja…
Mislila sam da se ljutiš.
Da, zaljubili smo se.
Samo tri tjedna prije tvog odlaska u vojsku.
Da.
Koliko traje?
Osamnaest mjeseci.
Mislim…
Ako pomislim na tebe deset puta na dan, to je 5400 puta u 540 dana.
To je mnogo.
Jest.
Radiš li to namjerno? Mogao si i prije završiti vojsku.
Ne znam. Studirao sam.
Nije li savršeno što u našim životima…
ništa nije savršeno?
Nadam se da ti nitko neće poljubiti ruku. Ovako, mislim.
I ja isto.
Ovako, mislim.
Hoćemo li jesti?
Dobro. Pustit ću te.
Dobro. Jedimo.
Koliko je 73 puta 64?
To je 4672.
Znaš, večeras baš ima mnogo krijesnica.
Mogli bismo ih zvati „zvjezdane mušice”.
Doista.
Malo je vlažno. Nemoj se prehladiti.
Bit ću dobro.
Ne, samo priđi bliže.
Kako bih mogla prići bliže?
Pa, ako te zagrlim. Neće ti biti hladno ako staviš glavu tu.
Ali ako učinim što kažeš…
U čemu je problem?
Ležala bih u tvom naručju.
-U mom naručju. -Da.
To je besramno. Mislim…
Ležati u nečijem naručju.
Da te zateknu u nečijem naručju.
Dobro.
Nemoj mi ležati u naručju, ali…
Nasloni glavu na moja prsa.
Nasloniti glavu na nečija prsa. To zvuči lijepo.
To može.
Mama bi me ipak ubila da nas vidi, ali…
-Hajde, onda. -Dobro.
-Ovako. -Ovako?
-Da. -Dobro. I ako sjednem ovako…
A ja stavim ruku ovako, da te zagrlim.
Onda, dajmo im znak.
Usne su ti jako tople.
-Što? -Ništa.
Što se onda dogodilo?
Poginuo je nakon petog pisma.
-Ustrijelili su ga u borbi. -Uh.
Nemoj se čuditi.
Ljudi koje volim rano umiru. To kao da je tradicija.
Dündar…
Bila je to vrlo kratka, ali i lijepa priča.
Kao kad na radiju čuješ pjesmu koja ti se jako svidi,
ali završi čim pojačaš zvuk.
Bilo je baš tako.
Ili je to možda bila samo nedovršena priča
koja bi zauvijek takva i ostala.
Ova stranica albuma rezervirana je za obiteljsku povijest televizora.
Ovo nam je bio prvi televizor.
Ovo je bio prvi u boji.
A ovo posljednji u boji.
Gülseren!
-Makni se! Ne vidim! -Nemoj!
Za Boga miloga.
Prestani!
-Mama, prestani me udarati. -Makni se s puta!
-Makni se. -Usisavač ne radi.
Za Boga miloga.
-Ne radi. -Gülseren, sad nije dobar trenutak.
Makni se!
Podigni to, mama.
Za Boga miloga.
-Jesi li usisala ovdje? -Jesam.
Pet, četiri, tri, dva, jedan!
SRETNA NOVA 2000. GODINA
Dobro došli u naš cirkus, Tursku iz 2000-ih.
HOTEL DRUGE KATEGORIJE
Do 2000-ih
u vili Čačkalica iznajmljivale su se sobe.
Tada je to bio pansion lude Gülseren.
GÜLSERENIN PANSION
Pozdrav! Televole!
Nisu ovdje.
Istodobno je sunčano, kišovito i oblačno.
Kao da se bliži sudnji dan.
Poludimo.
Ovaj je intervju preozbiljan.
Gülseren, makni se. Gledamo to.
A vi, divni ljudi,
koji buljite u ovu kutiju kao hipnotizirani,
koji ispunjavate prazninu u glavama ovim smećem.
Pozdrav!
Želim dobrodošlicu svim gledateljima,
počevši od svoje majke, s ljubavlju iz dubine srca.
Gledate još jednu degeneričnu emisiju
koja se smatra zabavom.
Bože, daj mi strpljenja.
Van iz moje kuće! Sin mi se vraća iz Njemačke.
Umukni, zaboga.
Ima pravo. Buljimo u to kao debili svake večeri.
Ljude privlači svjetlost. Zar ne, mama?
Katkad je to kukac, katkad televizor.
Gülseren, šuti. Za Boga miloga, šuti. Dobit ću srčani udar i Bog će te kazniti.
Tata i ja razgovarali smo o kazni.
Već sam kažnjena, a kazna si ti.
-Još govoriš? -Mama, cijeli dan gledaš brbljavu kutiju.
Dakle, ne smeta ti govor. Smeta ti kad ja govorim.
Gülseren, šuti. Za Boga miloga, molim te.
Draga publiko,
na majčin zahtjev i jer sam tako dobro dijete,
isključit ću najveći izvor buke.
Laku noć.
-Koji je sad vrag? -Što radiš, Gülseren?
Svakim si danom sve gora.
Gülseren!
Kamo nosiš televizor?
Treba nam malo mira i tišine.
Bog nam pomogao! Gülseren!
-Kvragu! -Vrati ga!
Kamo ga nosiš? Neka je netko zaustavi.
Kunem se…
Dovraga, Gülseren!
PARKIRALIŠTE
Koji vam je vrag, gospođo?
Što radite ispred naše vile?
Tko kaže da je to vaša vila?
-Vlada. -Gledaj svoja posla.
Kako kad ste na mom posjedu?
-Imam kratak fitilj. -Ma nemoj?
Moj je još kraći.
-Hajde. Odlazi. -Ne diraj me.
-Samo idi! -Ne.
O čemu govoriš? Ovo je parkiralište.
-Parkiralište? Naša vila! -Držite je!
Luda je.
Ona je luda.
Ne želim vas ovdje.
Imali smo samo jedan izvor zabave,
a ona ga je bacila.
Sin mi se vraća iz Njemačke. Odlazite!
Umukni. Dosta je bilo.
Drago mi je što ste ovdje.
Objasnio sam situaciju vašoj divnoj majci.
Sin mi se vraća s Frühstücka.
-Samo otiđite. -Hoćemo, g. Nevzate. Bez brige.
Zašto bismo otišle? Ovo je naša kuća. Neka on ode!
Samo mu udovolji, mama.
G. Nevzate, otiđite u svoju sobu.
Dobro. Idem. Ali vi morate otići.
-Dobro, gospodine. -Idemo.
Što ti je s odjećom?
U redu je. Potukla sam se.
-Potukla si se? -Jesam.
Nemoj mi reći da si postala anarhistica poput Velija.
Dala sam mu novac da mi kupi kruh.
Ta hulja nije donijela ni kruh ni ostatak.
Misliš da je zapalio cigaretu?
Kakve veze Veli ima s tim? Potukla sam se s onima na parkiralištu.
Zašto si se potukla s njima? Pa mi i nemamo auto.
Ispred naše kuće su.
Ovdje sam se oprostila od svih.
Od tete, ujaka, strica Hazıma,
svog oca…
Kunem se da je ovaj grad prenapučen, mama.
-I? -Hej!
-Nemoj početi s tim svojim „i“. -Ti…
Bog mi te poslao kao kaznu.
Znala sam kad si ostavila šarmantnog…
Ne govori to, mama.
Ne možeš šarmantnim zvati čovjeka koji zaudara po mesu.
-Mogu. -Ne možeš!
Mogu i hoću!
Bio je šarmantan, šarmantan!
Izluđuješ me.
Ja? Ne. Rodila si se luda.
-Nisam luda. -Jesi.
-Nisam! -Jesi.
Ti si luda, a on je bio šarmantan.
Umukni, mama!
Zašto bih?
Razgovaraš s krijesnicama već 50 godina.
Hraniš ih već 50 godina!
Što je to ako nije ludilo?
Ti…
Da si razumna, ne bismo završile ovako.
Pogledaj nas, Gülseren!
Pogledaj nas!
Shvaćam da si ostavila mesara,
ali zašto si otjerala onog momka iz Beypazarıja koji…
Zaboga, ne počinji.
-I on je bio šarmantan. -Prestani s tim!
Ali bio je! Bio je vrlo šarmantan.
To je zbog krijesnica.
Dovraga s tim krijesnicama
i dovraga s tobom!
Postoji li na svijetu još netko tko razgovara s krijesnicama?
-Postoji li? -Postojao je.
Teta İzzet ih je vidjela.
I Dündar!
Tata mi je vjerovao!
Ali ti si se rodila slijepa
pa ih nisi mogla vidjeti.
Cijeli život samo kukaš i prigovaraš.
Zarobila si nas u svijetu bez ljubavi.
Nikad nas nisi ljubila. Nikad nas nisi voljela.
Nikad mi nisi rekla da me voliš. Ni jedanput.
Nikad nisi plakala.
Nemaš suza, mama.
Nemaš srca.
Zato nikako da umreš.
Svi su umrli, mama. Ali ti si još tu.
Stražariš nad svom našom boli i patnjom.
Volim te, mama! Zašto već jednom ne umreš?
Volim te! Umri već jednom, mama!
Mama.
Spavaš li?
Mama, spavaš li?
Mogu li sjesti ovdje?
Volim te, mama. Samo spavaj.
Jedina mama na svijetu koja ne voli poljupce.
Samo sam te tako mogla poljubiti. Uvijek sam te potajno ljubila.
Volim te, mama.
Samo spavaj.
Idem vidjeti krijesnice pa ću se vratiti.
Jeste li ikad vidjeli krijesnice?
-Krijesnice? -Krijesnice?
-Jeste li ikad vidjeli krijesnice? -Što?
Dobro došli na naš kanal Mi smo talenti!
Imam još jednu nevjerojatnu vijest za vas ovog tjedna.
Gđa Gülseren začudila nas je
jer može množiti četveroznamenkaste brojeve u glavi
bez ikakvih pomagala.
Mislili smo da ćemo se iznenaditi i otići, ali ostali smo.
15 936 964.
-4156 puta 3529? -28 655 055.
HVALA NA GLEDANJU! PRETPLATITE SE
Postali ste slavni, gđo Gülseren.
Popularni ste, u prvih deset.
U komentarima vas zovu „gđa Einstein”.
Možda možemo snimati ponovno?
„Gülseren protiv Einsteina.”
Što bi to trebalo značiti?
Einstein je to radio.
Pa da.
Loša ideja.
Svi vas gledaju. Začudili ste ih.
Tko zna, možda vas neki od nas i shvate.
Ne.
Uvijek je lakše čuditi se nego razumjeti.
Vrijeme je za oproštaj.
Naći ću si dobro mjesto
i održati pogreb za jednu osobu.
Pokopat ću sve koje volim.
Samo Bog zna kako ćemo završiti…
ali počeci pripadaju nama.
Svjetiljke samo isijavaju svjetlost…
ali krijesnice osvjetljuju.
Dobro.
Prijevod titlova: Sanja Vorkapić Velić