Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX ПРЕДСТАВЛЯЄ
Що ми тут взагалі робимо? Поглянь на нас.
Інші ютубери зупиняються у Алачати за так,
і їм ще й доплачують.
А поглянь на нас.
Давай вже зробимо це і підемо.
А відео?
Як закінчимо, Самете. Давай.
Гаразд. Я готовий.
Давай не витрачати зайвий час.
Пані Гюльсерен, скажете як готові.
Я приготуюся, якщо ви вже починаєте.
Представтеся, будь ласка.
Звідки ти дізнався?
-Дізнався? -Про мої особливі вміння.
-Це наша робота, пані. -Гарна відповідь.
Я можу дещо розказати, як мене слухатимуть.
Ви справді можете множити чотиризначні числа в умі, пані?
-Без ручки і паперу? -Так.
Мені потрібна лише тильна сторона моєї долоні.
-Не зрозумів. -Воно і не дивно.
-Я, звісно, поважаю ваш вік та… -Мій вік?
А що з ним не так? Чи я реліквія якась?
Знаєш що? А називай мене просто Гюльсерен.
Це, зрештою, моє ім'я. Я Гюльсерен.
«Гюльсерен» означає «та, хто стелить землю трояндами»,
а «гюль» - це «троянда».
Відома як улюблениця солов'їв. Нічого не нагадує?
Пані, нам потрібно сьогодні закінчити.
-Почнемо, як готові? -Який швидкий.
Аж надто. Ні, не готова.
Я ще й альбом тобі свій не показала.
-Який альбом? -Чекай.
Де воно?
Я народилося у цьому маєтку.
Тут я й зустрілася з ними вперше.
З ким?
Зі світляками.
Обережно.
ДЖЕЛЯЛЬ БАЯР ГАСТРОЛЮЄ КРАЇНОЮ
ЧЛЕНСТВО ТУРЕЧЧИНИ В НАТО МАЙЖЕ ЗАБЕЗПЕЧЕНЕ.
7 листопада, середа. Наше членство в НАТО майже забезпечене…
РОЗСЛІДУВАННЯ МЕМОРАНДУМУ КОМУНІСТИЧНОЇ ПАРТІЇ ЩОДО КОМАНДУВАННЯ БЛИЗЬКОГО СХОДУ
КОМУНІСТ З ІЗМІРУ УПІЙМАНИЙ У СТАМБУЛІ
Ви лише погляньте: усі станції арабські!
Ще одна.
Подобається вам продавати всю свою нафту імперіалістам.
Ще своє отримаєте.
Ще одна.
Може на довгій хвилі?
Привіт.
Агов!
-Привіт! -Привіт.
Годі порпатися. Що ти там шукаєш?
Новини.
Нарешті.
Він сказав «Сталін». Чув? Ото деяким щастить!
Закладаюся, ведучий на власні очі Сталіна бачив.
Сумніваюся. Думаю, усі, хто його бачив, мертві.
Що це має означати?
Чого ти це слухаєш? Здурів? Чи ти російську розумієш?
Це станція СРСР, Назіфе.
І?
Я краще слухатиму правду російською, ніж побрехеньки турецькою.
А як ти знаєш, що російська версія правдива?
Здурів? Боже праведний, просвіти мене.
Як вийшло, що мій брат – найбільший дурень на всьому світі?
Чим наша сім'я таке заслужила?
Назіфе, я не в настрої сперечатися.
То можемо російською посперечатися.
Адже ти жодну з цих мов не розумієш.
-…Товариш-овський. -Товариш-овський?
«Да-да».
Слухай, досить вже з цим комунізмом!
Тихіше! Тут всюди інформатори.
Байдуже.
Я підтримую Народну партію і можу кричати скільки влізе.
-Брате… Брате! -Люди! Тут у нас комуняка!
Досить! Припини!
-Не жартуй. -Комуняка!
-Це не жарти. -Ой же ж…
-Боже! -Неймовірно.
Гаразд. Припини.
Невже ми справді тягтимемося за пролетаріатом, наче нам робити нічого.
Що пропонуєш? Щоб усі лох продавали?
Ти ж працюєш намарно.
Це ти так думаєш. За лохом майбутнє.
-Та ну. -Так. Його надовго стає.
Майже не псується. Зараз чудовий час для харчової індустрії.
Люди голодні.
Дякуючи твоєму Ісмет-паші.
Невдячний.
Аби не він, ти був би вже мертвий, а не голодний.
Аби він не уникнув війни, ти б зараз був на фронті.
-То людям тепер сам лох їсти? -Саме так.
Бізнес потребує куражу, пане Хазим.
-Ти це і про цукор казав. -І то теж була правда.
Якби Кюршат не полишив товар, мов той дурень.
У мечеть, бачте, побіг…
І якби дощ не пішов…
І не розчинив увесь цукор…
-Зараз стусана дам! -Та ну!
-Хазиме! -Іззет?
Послухай, Хазиме.
Ой, Назіфе.
-Іджлал може сьогодні народити. -Що?
У неї перейми. Хазиме, приведи повитуху, пані Сюрме.
-Не можу. У мене зустріч. -Яка ще зустріч?
А ти як думаєш?
-Знову щось затіває. -Тобі не зрозуміти, Іззет.
-Та народить скоро! Йди! -Знайшли проблему!
У країнах третього світу усі народжують.
Хазиме, хутко по повитуху.
А тоді йди куди схочеш.
Не можу, у мене зустріч.
Мир вашому дому, друзі.
Доброго дня.
«Доброго дня»? Це ще що означає?
Я йому мир несу, а він мені – «доброго дня».
-Твоя сестра народжує. -Невже?
Це чудо Господнє, яке ми, прості смертні, не варті збагнути.
Він дарує життя крихітній насінині.
Кюршат, припини. Це лише пологи.
Передайте-но йому від мене, що я з ним ніколи не говорив і не говоритиму.
Господи дай сили.
Всім кажеш, що атеїст, а потім у Бога сили просиш.
Кажу ж, вона народжує. Хтось має привести повитуху.
Ой, ні. Це перейми.
Та йдіть вже по повитуху!
-Сам йди! -А ти що?
-У мене зустріч! -Йди вже!
-Давай! -Кюршат! Сходи по повитуху.
А ти, Хазиме, забирайся.
-Ну. -Йди вже.
Знов цей сморід. Купався у трояндовому одеколоні?
Облиш!
-Аморальний, черствий язичник. -Йди вже.
-Припини. -Невірний!
Хазим Бірьоз?
Це я.
Йдь зі мною.
-Гаразд. -Обшукайте будинок.
-Розходьтеся. -Я допоможу.
Тоді поліція всюди здійснювала обшуки.
У клубах, організаціях… Арештовували всіх, кого вдавалося знайти.
НОВИЙ РОЗДІЛ У КОМУНІСТИЧНОМУ РОЗСЛІДУВАННІ
Я народилася саме такої ночі.
Зі слів тітоньки Іззет, саме тоді вперше з'явилися світляки.
Ти колись бачив світляків?
Ні.
І не зможеш. Вони не дозволять.
Їх не кожен здатний бачити.
Не розумію.
Пощастило.
Інакше тобі було б дуже самотньо.
Ми встигли?
-Ми не запізнилися? -Ні, заходьте.
Хутко.
Все буде гаразд.
Все добре, мила. Заспокойся.
-Ну ж бо, дихай. -Дихай.
Ми роками чекали на цей день, мила.
Ще трошки.
А ось і перше фото нашої маленької родини.
Приготуйтеся.
Готово.
У моєї донечки тепер є фото. Так, крихітко?
Гаразд, пане Назіф. Коли заплатите?
Ну не можна ж так прямо. Де ваші манери?
Ви уже кілька місяців не платите, пане Назіф.
А як же мішок лоху?
Пане Назіф!
Я ж просила: при мені про лох не згадувати!
Не говори так до мене перед людьми.
Це було останнє фото.
Я ж не можу платити оренду лохом.
То віддай їх назад, невдячний.
Та перестань вже!
Ти звільнився з держслужби і взявся за цей безглуздий бізнес.
Ти мне доконаєш!
Боже, дай мені терпіння.
Прошу тебе!
Як ви нарешті закінчили зі своїм безглуздим фото, то я вкладу її спати.
Ну ж бо. Ось так.
Ну чому ти так не хочеш сфотографуватися, Іззет?
А ти нащо фотографуєшся?
Бо не хочу, щоб мене забули.
А я – щоб мене пам'ятали.
Припиніть.
Ходімо.
І?
І що?
Як пройшло?
Як що пройшло?
-Ти ж банкрут, так? -Іджлал!
Звісно, що ні. Тобто…
Ми не те, щоб банкрути,
але ж ви розумієте, лох…
Знову він про лох! Ти мене доконаєш.
Та як же мені говорити про лох, не вживаючи слова «лох».
Досить, Назіфе.
Був покупець,
що мав би викупити весь наш запас.
Збирався відвезти на схід. В Ерзурумі нестача лоху.
Та ніде на планеті не може бути нестачі лоху.
Та дай пояснити.
Ні, це ти все спеціально, щоб мене доконати.
-Іч! -Досить. Мені за тебе соромно.
А має бути не за мене.
І?
Назіфе? Сестро?
-Бережи вас Бог. -І тебе Бог бережи.
В ім'я Його.
-Боже! -Дитя спить!
-Заходь, Кюршат. -Дякую.
-Де був? -Ти справді хочеш знати?
Я зараз, фактично, ширяю на висоті
близько 30-35 сантиметрів над землею.
Невже приходив?
Так. Саме так.
І щойно прийшов, повів нас у подорож за горизонт.
Горизонт? Ти зараз про кого говориш?
У нашій мечеті новий імам.
Така свята людина!
Він так надихає! Навіть описати вам не можу.
Уявіть собі лише: молитва завершилася, та жоден з нас не зрушив з місця.
Та відкрий вже крамницю. Я мав на увазі покупця.
Покупця? Лоху? Та його ж ніхто не купує.
-Отже ми банкрути? -Саме так.
-Лише поглянь на цей безлад. -Винось їх.
Я так з розуму зійду.
Привіт усім!
Це я.
Хазиме?
Хазиме! Як я рада, що ти повернувся.
-Вітаю. -Вітаю.
Дякувати Богові!
-Ходи. -Брате!
-Вітаю. -Дякувати Богові.
-Як ти? -Все добре.
-Вітаю. -Дякую.
Радий бачити, пане Хазим.
Дякую, пане Кюршат.
Ти так схуд, Хазиме.
Таке воно, життя у в'язниці. Але за справу варто терпіти.
Шість місяців у в'язниці, а характер той самий.
-Ти щось сказав? -Ні.
Просто про себе молився.
-Ну, хай тебе Бог почує. -Досить.
Мій брат вийшов з в'язниці. Сьогодні питимемо ракію!
-Правда ж? -Звісно.
Кюршате, купи нам ракію і якоїсь закуски.
-Ходу. -Що?
Ракію?
Та я радше вирию собі могилу і сам у неї ляжу, Назіфе.
Не кажи так, Кюршате.
-Чого це? -Сам подумай.
Навіть якщо вириєш могилу і ляжеш у неї, хтось матиме тебе закопати.
-Боже поможи… -Ну зроби це для нас.
Що сталося?
Знову?
Хазим Бірьоз?
Це я.
Пане полісмен, що відбувається?
-Це якась помилка. -Чекайте.
-На якій підставі? -Назіфе.
Йди пий ракію у тюрмі, язичнику.
-Полісмене! -Чекайте!
Це якесь знущання.
Ви заговорили у шість місяців?
Ба більше, відтоді я майже не замовкала.
А потім?
До двох років я вже вміла читати і писати.
А у три навчилася рахувати.
Я б з радістю проміняла це життя на життя звичайної дурепи,
та така вже я є.
Як вам вчилося у школі?
Люди у цьому віці дуже жорстокі.
Та може це я була дещо зверхньою. Хто знає?
Скажи-но, Гюльсерен.
Як називається площа землі, оточена водою з трьох сторін?
Ну, була б я поліцейською, назвала б її «оточеною».
Мовчати!
Гаразд.
Як ми називаємо землю, що з трьох сторін оточена морем.
Спробуй вигадати найзухвалішу відповідь.
Вона називатиметься «острів», пані. Жодної зухвалості.
Чого ти добиваєшся?
Випробовуєш моє терпіння?
Нічого я не випробовую. Це ви продовжуєте мене допитувати.
Бачите, вчителі питають нас про суму внутрішніх кутів трикутника.
А я б хотіла вирахувати суму внутрішніх страждань людини.
От, наприклад, ваших.
Уся школа знає, що ваш чоловік вас зраджує.
І що ви потай плачете у вбиральні на перерві.
Нащо ви це з собою робите?
Припиніть!
Ви допитуєте нас тут, бо не можете допитати його вдома.
Ти найневвічливіша, найзарозуміліша
і найзіпсованіша учениця з усіх, що в мене колись були.
А за те, що образила мене, відповідатимеш на дисциплінарному комітеті.
Ти…
Ти демониця!
Демониця!
Замовкніть!
Зіпсовані шибеники!
Припиніть сміятися! Припиніть!
То яка у мене оцінка, пані?
Пані…
Заходьте.
Ви мене викликали, пане?
-Заходьте, пане Назіф. -Дякую.
Сідайте.
Крихітко?
Пане.
Викладачка географії, пані Муалья. Викладач математики, пан Хуршіт.
Приємно.
А нам, бачте, не дуже.
Перепрошую.
Пан директор зараз все пояснить. Тоді зрозумієте.
Перепрошую.
Звісно, пане.
Пане Назіф,
цей день, певно, один з найважливіших і найособливіших за мою довгу кар'єру.
Впевнений, як і для моїх колег.
Саме так.
Що трапилося, пане?
Бачте, пане,
ми збираємося зробити найбільший вклад в нашу систему освіти
з часів освітньої реформи, і виключити вашу доньку Гюльсерен.
-Браво, пане! Чудове рішення. -Браво.
Заждіть. Виключити? За що?
Чули? Він питає «за що?».
За що?!
Пане, ваша донька – непокірна і неслухняна бунтівниця.
Ваша донька брюнетка!
-Ваша донька… -Повна неповаги і зухвала!
Агресивна і в'їдлива!
Гюльсерен, вони кажуть правду?
А що вони сказали, тату? Я не…
Я про своє задумалася.
Гюльсерен.
Ти ж знаєш, що я не можу довго слухати серйозних людей.
Пане Назіф, будь ласка, йдіть.
Геть з мого офісу і моєї школи!
Каже, не може нас слухати. Ні, ну ви чули?
Так, пане. Будь ласка, заспокойтеся.
Пробач, тату.
Я не відмовлятимуся від власної доньки через якісь скарги.
Та ти маєш зрозуміти, що так далі не можна.
Тобою завжди хтось командуватиме.
Шеф, викладач, а може навіть й чоловік.
Ти маєш навчитися промовчати і жити з цим.
Давай купимо морозива, тату?
Чудово.
Хочеш відсвяткувати своє виключення морозивом?
Не обов'язково святкувати. Можемо з'їсти його шкодуючи.
-А ти шкодуєш? -Так.
-Сильно? -Дуже.
А чому тоді морозива просиш?
А воно смачніше, коли журишся.
-Можна? -Звісно.
Ванільне.
Гаразд, ванільне.
Мені зі смаком «Зажурений батько«».
Тримай, дитино.
І ви тримайте.
-Скільки з мене? -Пів ліри.
Дякую.
Тату!
Найбільше щастя – це коли твій батько також твій найкращий друг.
А він був моїм найкращим другом.
Він купив мені морозиво, коли мене виключили зі школи.
Моя мама відповідала за покарання.
Бог послав тебе мені як кару, правда ж?
Негідниця!
-Мамо, зупинись! -Тепер тебе ніхто не врятує.
-Тату! -Ця дитина мене доконає!
-Як ти смієш огризатися до вчителів? -Тікай.
Як ти смієш вилетіти зі школи?
-Пусти. Я її вб'ю! -Краще вдар мене.
Пусти. Я її породила, я її і вб'ю.
Ти шкодиш її самооцінці. Вона тепер молода жінка.
Якій ще самооцінці?
-Вона нас ганьбить! -Дихай.
-Не буду! -Ну ж бо.
А це хто?
Бідолаха, що хотів на мені одружитися.
Він би двічі подумав, аби знав, що на нього чекає.
Що скажеш, Іджлал? Правда він на принца схожий?
Не знаю, Сюрме. Не впевнена.
Він? Принц? Та по фото видно, що він дурень.
Не кажи так!
Він з найповажнішої родини Бейпазари.
Там всі знають ім'я Тіпіяноуллари.
-Кажеш, з поважної родини? -Звісно. Вони торговці.
Його дід привіз першу виделку у Бейпазари.
До того вони їли руками.
Оце досягнення!
Вони винайшли виделку.
Не говори так.
Почали з виделок, а закінчили у достатку.
Побудували великий бізнес.
Спочатку виделки, потім сита і решета… Вони стали відомими.
То вони торгують кухонним приладдям? Цікаво.
Вітаю, Іджлал. Тобі пощастило.
Віддаси доньку заміж у родину багатіїв-винахідників.
Все можна владнати ще до вихідних.
-Цих вихідних? -Що?
Вони хочуть скоренько. Їм ще треба повертатися.
Як біжить час.
Як вони швидко ростуть. Своїми руками її приймала.
Ну звісно, Сюрме. Ти ж була повитухою.
Звісно ти її своїми руками приймала.
То вони заберуть Гюльсерен у Бейпазари?
Виходить, так.
Це вже не спинити, Іджлал.
Пташенята зажди вилітають з гнізда.
Чого вона така щаслива?
Таке враження, що то в неї шлюбна ніч буде.
-Перестань! -Що?
Я вдома.
А чи це не районна голова з пліток
і повитуха нас усіх, Сюрме.
Вітаю, пані. Дозвольте вашу ручку.
Коли вона прийшла? Хочу вирахувати, коли вже піде.
Мовчи!
Гаразд, мамо.
То які там останні плітки, пані?
Давайте я розкажу про останні події в околиці.
Просто бо я добра.
Щойно бачила, як ваша донька показала цицьки Абді Крамарю.
-Що? -Без паніки, пані.
-Абді вони вельми сподобалися. -Що?
-Або чого б він їх торкався. -Що?
Гюльсерен!
А тоді вони спустилися у підвал. Певно, він хоті побачити решту.
Боже мій!
-Допоможіть, сусідоньки! -Ой.
-Зараз всі забули про мораль! -Сюрме!
-Саліхо! -Ваша мораль у підвалі.
Боже мій. Саліхо!
Ой, ні!
Дай хоч чай поп'ю.
Я б вже мала тебе вбити, Гюльсерен.
-Мала б. -Ні, Іджлал.
А я що? Це ж не мої цицьки були.
-Вона ще не замовкла! Не допомагай їй. -Мовчи вже!
-Досить! -Заспокойся.
Та як ти можеш так з нею говорити?
Чи ти здуріла?
Та я все вигадала, мамо.
Просто хотіла вас від неї врятувати.
Що? Це була брехня?
Ну, не зовсім.
-Її цицьки йому не сподобались. -Боже…
Що спільного між Саліхою і коровою?
-І що? -У обох цицьки між ногами.
Я тобі дупу надеру, як знову скажеш «цицьки».
-Цицьки. -Смішно ж!
Ненавиджу її. Тільки й робить, що пліткує.
Браво, Іззет. Браво.
Давай, потакай цій свавільній негідниці.
Та годі тобі.
Нащо тобі ліхтарик? День надворі.
Я нарешті здогадалася, як говорити зі світляками.
Тітонько, вони завжди танцюють, як я свічу ліхтариком.
Боже милостивий, втовкмач моїй донці хоч трохи розуму.
Вона від народження про тих світляків белькоче.
Зі світляками неможливо говорити.
А що не так, мамо? Одні говорять з собаками, інші – з квітами.
А ви інколи говорите з Сюрме.
Про що ви взагалі говорили?
Хороше питання.
Це до тебе.
Ага, значить це про мене.
Про що йшлося, тітонько.
Про що йшлося, мамо?
Ні про що!
-Вона лише… -«Вона лише» що?
Дехто попросив твоєї руки.
Моєї руки?
Нащо це?
Нащо?
Твоєї руки у шлюбі.
Тобто?
Тобто хтось прийде просто сюди
і скаже: «Перепрошуємо, наш син досяг зрілості.
На жаль, ми не маємо для нього дівчини для сексу.
Може у вас яка завалялася?»
-От як воно буде? -Присягаюся, моя донька божевільна.
З нею і поговорити не можна.
Ну хіба не кумедно, мамо?
У сусідів можна попросити солі чи цукру,
але щоб доньку?
Його сім'я дуже заможна, Гюльсерен.
Це найповажніша сім'я у Саманпазари.
-У Бейпазари. -Точно. Бейпазари.
Вони були першими, хто привіз туди ложки і решета.
Решета?
-Чи виделки? -А скоро вони винайдуть ситечка.
Ви про що, взагалі?
Невже вони справді це зроблять?
Гюльсерен, ти вже у віці. І маєш вийти заміж.
Що скажеш?
А що казати?
Сім'я прийняла рішення. Я не сперечатимусь.
Ти серйозно?
Браво, Гюльсерен! Вітаю.
Моя ж ти розумничка.
Треба готуватися.
Браво.
Ти серйозно, Гюльсерен?
Я розберуся, тітонько.
Я розберуся.
А ось і вони. Вставай, Назіфе.
Вставай. Хутко.
-Вдягай піджак. Обережно. -Гаразд.
Обережно.
Де вона?
Отак. Заради Бога. Пішли.
Зупинись. Застібнись.
Кого ви шукаєте?
Мене, чи не так?
-Перепрошую? -Це жарт. Не звертайте уваги.
-Прошу. -Заходьте.
-Доброго вечора. -Вітаю.
-Привіт. -Вітаю.
Вітаємо, синку.
Проходь, синку.
Проходьте.
Сідайте, будь ласка.
-Вітаємо. -Дякую.
Бачила комод, Майтап.
Шикарний.
-Такі зараз важко знайти. -Справді.
Шовковиця?
-Перепрошую? -Комод з шовковиці?
Не впевнений.
Може ближче придивіться?
Погладьте, чи шовковий.
А як ні – то точно не з шовковиці.
-Гюльсерен. -І я тебе люблю, мамо.
Давайте присядемо.
-Так, будь ласка. -Давайте.
-Сідайте. Сюди, синку. -Я візьму.
-Я їх візьму. -Іззет.
Скажете, як вирішите продавати. Він коштовний.
Звісно. Прошу.
Давай представимося, Кафуре.
Сюрме давня подруга нашої сім'ї.
Дуже близька.
Одного дня ми балакали,
і вирішили, що пора оженити мого сина.
-Тоді я… -Ми попросили її допомогти.
Запитали, де знайти дівчину.
А вона, як повитуха,
знає про всі «скарби».
Тож ми вирішили, що треба оженити нашого сина…
Перепрошую, а у вашого сина є ім'я?
Ви його лише «наш син» звете.
В нього є ім'я, чи можна вигадати?
Звісно, в нього є ім'я.
Мене звати Сервет. А друге ім'я…
Мамо, а яке моє друге ім'я?
-Бекір, милий. -Та ну.
Бекір, сонечко. І не сумнівайся.
Та ні, мамо. Воно на «М» починалося.
Так, тату?
Я звідки знаю? Я тебе Суатом зву.
Це правда.
Тож…
Та кому треба ті імена? Головне – прізвище.
Іноземці он взагалі весь час одне до одного на прізвище звертаються.
-Чи не так, пане Гаффур? -Кафур, пане.
А вас як звати?
-Назіф, пане. -Точно!
-Що? -Моє друге ім'я – Назіф.
Чи якось так.
Синку, твоє друге ім'я – Бекір.
А скільки ця софа коштує, пане Казім?
-Назіф, пане. -Чудово. Так дешево.
Я не про це питав. От дурень.
Перепрошую, пане?
Кажу, як їй ціна була «Назіф», то задешево купили.
В наші часи таку менш як за «Махмута» не купиш.
Ні.
Просто ви назвали мене Казімом,
а я вас виправив, пане Гавур.
Кафур.
Ну що ти, мамо. То ж татове ім'я.
-А я що сказала? -Ой!
Може припинимо розмову про імена?
Мені вже обридло.
-А хто такий «Обридло»? -Мій чоловік.
Гюльсерен!
Будь ласка.
-Мила? Гюльсерен? -Що за дурне питання!
Тату, він не людина. Він предмет інтер'єру.
Я б сказала, комод.
Пані Мехтап, а скільки коштував комод?
Не Мехтап, а Майтап, мила.
Знаю. Та ім'я видалось мені огидним, тож я його виправила.
Приготуй гостям кави, Гюльсерен.
Звісно. Я це тут лишу.
-Може перейдемо до справи, Кафуре? -Гаразд.
Добре, Майтап.
Добре.
Отже, пане Рюстем.
Шлюб укладають так само, як укладають бізнес-угоди.
Навіть слово «шлюб» походить від слова «обітниця».
Розумна інвестиція
обов'язково принесе прибуток.
Та головне – брати товари з перевіреного місця.
От, наприклад, візьмете ви собі нікудишню дівчину з нікчемної родини.
То це ж вам самі збитки. Чи не так, пане?
-Звісно. Чи не так, мила? -Що цей козел верзе?
Тихо, Іззет.
Тоді ви лишаєтеся з товаром, на який немає покупця.
І що вам з ним робити? Правда ж, пане?
От, наприклад, цей килим…
Але ж який чудовий килим!
Ти лише поглянь на нього.
Персидський?
Так, антикварний персидський килим. Фамільна річ від дідуся мого чоловіка.
Той отримав його в подарунок від султана Абдулазіза,
адже був його придворним зубочисточником.
Придворним ким?
Ми не любимо про це розказувати, проте…
У нас є родові зв'язки з королівською родиною.
В ті часи,
коли у султана щось застрявало в зубах,
одразу посилали за чоловіковим дідусем.
З зубочисткою?
Саме так.
Уявіть, скільки м'яса в ті часи споживали султани.
А ось і кава.
-Ой, мила. -Прошу, пане.
Дякую.
Як хочете більше пінки,
мені доведеться туди плюнути.
Вона жартує.
-Прошу. -Це жарт.
-Татусю. -Хороша дівчинка.
Не зважайте, що вони кличуть мене «дівчинкою».
-Я жінка. -Мила!
Ось чому я захоплююся цими людьми, тату.
В наші часи жодна порядна родина не прийме розлучену жінку.
-Розлучену? -Що?
О, а вам не сказали?
Я вже двічі була заміжня.
Та що ти таке кажеш, Гюльсерен?
Не зважайте на неї, пане Тайфун.
Це вона перехвилювалася.
Я Кафур, пані!
Я вас переб'ю, пане Серджан.
Коли я вдруге вийшла заміж, то ще була з першим чоловіком.
Та Саліхові я про це відкрито сказала.
Я йому: «Це наш медовий місяць…
Та я досі кохаю Бедрі. Запросімо його. Кімната у нас велика».
Я ще тоді любила голою позувати.
Я попросила запросити Бедрі, щоб нас усіх сфотографували «ню».
Не час зомлівати, мамо. Зараз буде найцікавіше.
Я в ударі.
Отже, медовий місяць. Нам показують кімнату.
Аж з'являється мій колишній, Фуат.
Отже, я у шлюбі з Саліхом,
досі закохана у Бедрі, але і до Фуата почуття лишились.
Вбий її, Назіфе!
Вставай, Кафуре.
Не сприймайте це так. Вона жартує.
Це такий скандал.
-Вставай! -Зупиніться.
За що Бог дав мені цю дитину?
Тільки не зомлій перед гостями.
Збоченці!
-Милий. -А це точно не шовковиця!
Це щонайбільше дуб, пане Тезджан.
Назіф, пане!
Що? Назіф? Та воно і Шабана не варте.
Досить! Вам моєї доньки не бачити. Йдіть.
Щойно згадала. Мого останнього хлопця теж звали Шабан.
-Замовкни! -Шкода. Вони мене не почули.
-Я її придушу! -Перестань!
-Мамо, перестань. Тату! -Не смій мене зупиняти.
Не чіпайте мене. Я її породила, я її і вб'ю!
-Та присядь уже. -Ні!
-Відпустіть. -Заспокойся. Все добре.
Все гаразд.
Мухаррем.
Нарешті згадав моє друге ім'я. Мухаррем.
Котись звідси, дурню!
Богом клянуся…
-Все гаразд, мила. -Я її придушу!
-Пустіть! -Привіт усім!
І не обіймете? Я вийшов з тюрми.
Не переживайте, назад не запроторять. Цього разу мене виправдали.
-Зачекай. -Я її придушу! Пустіть!
-Сядь. -Пустіть!
-Дихай. -Що трапилося?
Не переймайся.
Ми з мамою вирішили:
або вчишся, або виходиш заміж.
А і те, і те не можна?
Як ти збираєшся ходити на заняття з дитям?
Тобто і те, і те не вийде.
Тату, бути жінкою – це покарання?
Ой, доню.
Ой, тату.
Ти могла б бути ким забажаєш, аби не була такою бунтаркою.
Але ж ніхто не сміється.
Коли я розказую жарт,
діти сміються, але не вчителі.
Ти туди ходиш навчатися, а не людей смішити.
А хіба не можна смішити і вчитися, тату?
Ой, дитино. Хто його знає.
За інтелект у цій країні карають.
Ми шануємо серйозність.
А жарти і втіху вбиваємо всюди, де їх знаходимо.
Я тебе люблю, тату.
-Ой, татку. -Ой, Гюльсерен.
Ти їх бачиш, тату?
Що?
Світляків.
Звісно. Звісно бачу.
Мій татко.
Як їх багато!
Лише поглянь на них!
-Я тебе люблю, татку. -І я тебе, донечко.
Моя бідолашна матір тиждень пролежала у ліжку.
І якийсь час з нами не розмовляла.
Усі в будинку вважали мене божевільною.
На щастя, дядечко Кюршат знав людину, що мала мене зцілити.
Погляньте.
Заспокойтеся і повсідайтеся.
Допоможи нам Господь.
Це безглуздо. Вона не божевільна.
А от ти її з розуму зведеш своїми дурощами.
Іззет, заради Бога, не втручайся.
Ми готові, мила. Давай.
-Плюй, мила. -Що?
Плюй у миску, мила.
-Та не буду! -Гюльсерен!
-Я серйозно. -Не гніви Ходжу.
-Плюй. -Але ж усі дивляться.
Бо так Ходжа сказав.
-Заради Бога. -Зрозумій, дитя.
Біологічна рідина з твого рота змішається з водою.
Тоді ми зможемо визначити,
де саме в твоєму тілі ховається джин.
Але в ісламі таке не практикують.
Іззет, замовкни вже.
Я знаю Коран дослівно. Там такого немає.
-Він дурниці верзе -Плюй, мила.
-Плюй, Гюльсерен. -Гаразд.
Я це зроблю, пані.
-Давай. -Гарненько плюй.
Вижени тих джинів!
Це що?
-Я цього не терпітиму. -Йди вже.
Погляньте. Лише погляньте.
Мене зараз знудить.
Погляньте на темні кутки.
Твої розумові здібності були значною мірою зіпсовані.
Пане, а що, як світляки – це й є маніфестація джинів?
Звісно! Саме так!
Не дарма ж вони зроблені з вогню.
-Бідолашка. -Боже борони.
Боже!
-Я щось відчула. -Доню?
-Гюльсерен. -Ходжа має рацію.
Вони шепочуть до мене.
-Що вони кажуть? -Кличуть, пане.
Йду!
Ходжа? Так, він тут.
Миска?
Просять миску.
Тримай.
Так?
Ні. Як можна?
Пане, вони хочуть що б я…
Та що ж ти за людина така?
Гюльсерен!
Хапайте її! Я зараз…
Ти продовжуєш поводитись мов божевільна.
Так тебе ніхто заміж не візьме, мила.
Я повела тебе до найкращого Ходжі. Що ще зробити?
Я водила тебе повсюди. Я зробила все, що могла.
-Та годі! -Що? Тобі нічого не подобається.
Татку? Все гаразд?
-Все лайняно. -Чому? Що трапилося?
Соляному бізнесу капут.
Соляному? Яка ще сіль?
Ти була настільки проти лоху, що я інвестував все у сіль.
І?
Наша вантажівка впала у море в Ізміті.
У море?
Ну як можна бути таким безталанним?
І?
Ти мене доконаєш, якщо так часто повторюватимеш своє «І?».
У нас нічого не лишилося, ясно?
-І? -Та годі вже.
Всьому кінець. Ми банкрути.
Дякуючи вам, пане Назіф. Чудово.
Сіль впала у море. Чим я міг зарадити?
Пане Назіф, відтепер,
якщо ви лише обмовитесь про лох, цукор чи сіль,
клянуся, я подам на розлучення.
Давай мені це. Досить.
Боже мій!
Відтепер можете казати лише «борошно».
У той день тато вперше зневірився. До того в нього завжди лишалась надія.
Він вірив, що стане гарним торговцем і поверне нас у сідло.
Та не вийшло.
Того дня татові мрії розчинилися у солоній морській воді.
Я тобі бутерброд з сиром зробив.
Люблю тебе, тату.
Якби ж то я був, як колись.
Колишній «я» ніколи не дозволив їй зробити таке з тобою.
Тату, ти такий як і раніше. Не переймайся.
Ні, мила.
Від колишнього «мене» лишилась сама згадка.
-Ти ракії випив? -Циц.
-Циц, я намагаюсь щось сказати. -Гаразд.
Розумієш, мила.
Людина має втілювати свої мрії.
Інакше це лише пів людини.
Але бізнесмен з мене ніякий.
Все, що я вмію, працювати на держслужбі.
Цей покидьок Шахін провів мене зі своїм лохом.
Я просто хочу продати маєток, щоб ми змогли купити квартиру.
Але не можу переконати маму.
Вона наполягає, що тут і помре.
Виявляється, нащадки шанованого придворного зубочисточника
не можуть жити у квартирі.
Послухай, тату.
Ти мій єдиний тато.
Ти мій герой.
Ой, мила.
Я просто хочу сказати…
пробач мене, доню.
Мій батько забезпечив мені хороше життя.
А я твоє покращити не зміг.
Не пий більше ракію.
Ти від неї сумний.
Спершу він замкнувся в собі. Згодом – у власній кімнаті.
А тоді, після численних довгих і сумних ночей наодинці з ракією…
Коли я вперше стикнулася з самотністю, була середа.
Ти колись стикався з нею віч-на-віч?
Тобто?
Бо я – так.
Вона зовсім не така, як кажуть. Я чекала когось жилавішого.
«Жилавішого»? Ви про що?
Але я знала.
Хтозна, як, але я знала.
І не дивно, що це сталося саме у середу.
Бо мені завжди якось самотніше саме ранками середи.
Посеред тижня сидіння вдома.
На самоті.
В ім'я Його.
Боже, дай йому здоров'я.
Врятуй його, Боже.
Назіфе?
Хазиме, він не дихає.
-Поклич лікаря. -Гаразд.
Назіфе?
-Назіфе! -Назіфе?
-Назіфе.
Назіфе?
Видно, цієї ночі світляків не буде.
Їм не подобається світло.
Кажуть, воно надто яскраве.
Кажуть: «Нас ніхто не побачить».
Вони праві.
Мила…
Я мушу йти.
Ти йдеш через мене, правда ж?
Бо я божевільна.
Я працюватиму над собою. Я змінюся.
Я навіть розірву зв'язок зі світляками.
Ти не божевільна.
Інколи розум – це важкий тягар.
Тату, ти мій єдиний друг.
Залишся.
Ну хоч не на довго. А потім разом підемо.
Я мушу йти, Гюльсерен.
Але знай, що я завжди буду поруч.
І це не просто слова. Я кажу правду.
Я завжди буду у твоєму серці. І твоїх думках.
А якщо я у твоїх думках, то я поруч. Правда ж?
Ну.
Подумай.
Що якби я був поруч,
але не в твоєму серці?
Татку.
Ну…
Мені пора.
Я тебе дуже люблю.
Татку…
Милостивий Боже…
Нам потрібно поговорити.
Але, якщо можна, турецькою. Бо я арабською не говорю.
Зрештою, ти наш Бог, тож, думаю, говориш усіма мовами.
Я хочу поговорити про те, що ти забрав мого батька.
Надіюся, ти не розгніваєшся.
Бо чула, що ти не любиш говорити на такі теми.
Але…
Тобі не здається, що ти трохи поспішив?
Він би міг ще трохи з нами побути.
Проте у тебе мають бути свої причини.
А причини Божі несповідимі.
Принаймні так кажуть.
А ти усвідомлюєш, скільки людей говорять від твого імені?
Впевнена, що усвідомлюєш, але…
Попіклуйся там про нього, гаразд?
З нього бізнесмен нікудишній.
Хоча він би посперечався…
Та краще не став його на керівну посаду.
Він хороший держслужбовець. То краще дай йому таку роботу.
Пробач. Я знову лізу не у свої справи.
Боже, він дуже хороша людина.
Я майже впевнена, що ти відішлеш його в Рай,
а це означає, що я більше його ніколи не побачу.
Адже я божевільна.
Тож, напевно, не потраплю до Раю.
Гаразд. Вибач. Я говоритиму по суті.
Мені треба запитати тебе дещо про мене востаннє.
Я знаю, що ти розгніваєшся,
та маю запитати.
Боже, що мені тепер робити?
Назіфе!
Нехай спочиває з миром.
Після смерті мого батька, наші справи погіршилися.
Наступило 12 березня.
70-ті, міжусобиці.
А дядько Хазим, звісно, знову потрапив до в'язниці.
НОВИЙ ДЕВ'ЯТИКРОКОВИЙ ПЛАН ДЛЯ ПРИВАТНИХ ШКІЛ
УРЯД ОБІЦЯЄ ЗВІЛЬНИТИ ГЕНЕРАЛІВ
А наш дім, що раніше звався «маєтком»,
тепер був відомий як «старий дерев'яний будинок».
ДЕМОКРАТИЧНІ УНІВЕРСИТЕТИ
НЕЗАЛЕЖНІСТЬ І ДЕМОКРАТІЯ
Повстаньте проти фашизму!
Повстаньте…
По всій країні брат йшов проти брата.
Що дивніше: вбити власного брата,
чи убити когось, кого ви раніше ніколи не бачили?
ЗААРЕШТОВАНО СТУДЕНТІВ УНІВЕРСИТЕТУ, ЩО ПРОТИСТОЯЛИ ПОЛІЦІЇ
-Це хто? -Велі.
Знаєш, немає нічого кращого, ніж вірити у щось.
Але краще, звісно, вірити у щось прибуткове.
Та не для Велі. Він був хорошою людиною.
Якщо з бізнесом не дружиш, нащо пхатися у політику, правда ж?
Що ви тут знову виробляєте?
Не втомилися стіну псувати?
-Геть звідси! -Гаразд, пані.
Нічого не «гаразд»! Ви її зіпсували. Геть!
-Гаразд. -І мотлох свій заберіть.
Державу вони рятують! Замовкніть! І не відгавкуйтесь!
Ви мене доконаєте.
Походенькі СРСР у Афганістані – це відверта окупація.
Інакше і не скажеш.
Їхня внутрішня динаміка створила попит, а СРСР виявилися пропозицією.
Про що ти?
Думаєш, афганці такі: «Введіть до нас танки і підкиньте бомб»?
Вони вимагали соціалізму.
А якби капіталізму вимагали, танки надіслали б США?
-Ти перекручуєш. -А ти дисидент.
Твій структурний підхід не науковий.
Хлопці!
Привіт. Лоху?
Що?
-Лоху хочете? -Ні, Гюльсерен, дякую.
А ви б образилися,
якби я сказала, що Афганістан – то не ваша справа?
-Ти про що? -Отож.
У нас інші справи є, Велі.
Не чіпляйся, Нуран.
-Привіт, Гюльсерен. -Як справи, Велі.
-Лоху, Нуран? -Ні, дякую.
-Що там зараз? -«Геть…»
А обмальвування стіни як допоможе?
Хтозна. Як нічого не робити, нічого й не буде.
Я тобі рахунок виставлю за це.
Ти, наче, проти реклами, а сам лише нею і займаєшся.
50 лір за «Спасіння», а за «Спасіння народу» – 100.
Як ще десять таких, як ти, стіну обмалюють – розбагатію.
Нічого я тобі не дам. Стіна тепер народна.
Нічого собі! Я – народ, а мені чого не сказали.
Через тебе я тепер живу серед народу.
Вловив?
Довго ще? Ти обіцяв, що ми в кіно підемо.
Нуран, я зайнятий.
А що за кіно?
З Айханом Ишиком.
Фільм Їлмаза Гюнея.
-То кіно з обома? -Гюней підтримує ідею.
-А другий – просто актор. -Але ми його вже бачили.
Ти його не зрозуміла.
Як я могла? Ти дивитися не давав.
Припини, Нуран! Ти читала книжки, що я тобі дав?
Гюльсерен, додому! Ти чого з анархістами балакаєш?
Анархістами? Це ж Велі з Нуран.
Велі?
Пані Іджлал.
Синку, ти чого нашу стіну псуєш?
Я мамі поскаржуся.
А я – Хазиму.
Ви невістка поважного революціонера.
-Це на вас не схоже. -Мовчи вже.
Ти ще кілька років тому під стіл ходив.
А вже так виріс, щоб відгавкуватися?
-Пані… -Ходімо, Велі!
Я з нею розмовляю!
Синку, ти від цього лише постраждаєш. Ти ще дитина.
Не шкодь собі. Подумай про батьків.
Та ще й стіну замарав!
Кожного ранку якась нова нісенітниця.
От, наприклад, кілька днів тому вони написали: «Скат заплатить».
Нісенітниця!
Ми написали: «Кат»! А якійсь фашист домалював «С».
-Гюльсерен… -Це я закашлялась.
-Чесно! -Це ж ти зробила, так?
-Недарма тебе "навіженою" кличуть. -Велі!
Велі, тримай. Купи мені дві буханки хліба.
-Тримай. -Я зайнятий, пані Іджлал.
Он воно як, Велі. А ще кажеш, що ви підтримуєте «народ»!
Так от я, як представник народу, попросила купити хліб.
Що сталося з вашою підтримкою народу у зароблянні на хліб?
-Гаразд. Скільки вам буханок? -Дві, добре пропечених.
З Башакової крамниці.
-Ні! Він фашист. -А хліб у нього смачний.
І який з нього фашист? Він лише трохи заїкається, дурню.
А заїкатися фашистам не обов'язково.
Ні, він фашист. Ми знаємо. Його вже попередили.
До нашого попередження він не заїкався. Злякався певно.
Ах ти ж шибеник!
Хутко за хлібом!
-Поспіши. -Потримай. Я зараз повернуся.
-То, пані Іджлал… -Так?
-А можна я цигарки куплю? -Що? Ми не палимо.
Правда? Ну тоді ми їх випалимо.
Ах ти, шибеник. Ну, гаразд.
Але дешеві.
Візьму «Бірінчі».
Боже! Я кажу дешеві, а він – «Бірінчі»!
Яка химерна країна: навіть дешеві називаються дорого.
Яка ж ти всезнайка, Боже-Боже!
Я тут закінчу. Інакше він ніколи не звільниться.
«Геть…»
-Як там далі? -А я звідки знаю?
Може бути «фашизм», може бути «імперіалізм».
А ти лиши там місце, Нуран. Хай Велі сам допише.
«Геть …ізм».
Чудова ідея.
-Лоху? -Ні, дякую.
Велі?
Велі!
Кілька років по тому вийшла заміж тітка Іззет.
Укладений шлюб не спрацював для мене, та спрацював для неї.
Не сумуй, гаразд?
Газіантеп зовсім недалеко.
Я приїжджатиму.
Всі ви йдете.
Всі, кого я люблю, мене полишають.
Гюльсерен, бережи себе, гаразд?
Ходи.
-Бачу ви, зрештою, вийшли заміж. -Так.
Це був 1980 рік.
У нас тоді лишалися жалюгідна субсидія і кілька мішків лоху.
І ця ситуація негативно відображалася на маминих нервах.
Я мала вийти заміж, мішки теж мали зникнути.
Наш шлюб тривав вісім з половиною місяців.
Бачив би ти обличчя моєї матері, як я повернулася.
Я бачила. Це було комічно.
Гюльсерен?
Що це?
Мамо, ти мене не привітаєш?
Відповідай.
Це валіза.
-А твій чоловік? -Він не вліз.
Знову світляки, чи не так?
Ні, мамо.
То він просто зрозумів, що ти божевільна, і випхав тебе?
-Ні. -То що ж сталося?
Він мене побив.
І?
-Тобто як це «і»? -В чому проблема?
Хіба це привід іти?
Певно, дійшло, що ти божевільна, от і відлупцював.
Ні, мамо. Ні.
Садрі розлютився, бо я знаю речі.
Давай підсумую увесь наш шлюб одним реченням:
«Ти вважаєш, що знаєш усе, Гюльсерен!»
Боже, от він вчора наші фінанси упорядковував,
і протягом шести годин не міг помножити 25 на 56!
Пітнів, пихтів, а як вже майже зважився на самогубство,
я його схопила і сказала: «1400».
-І? -В цьому і була моя помилка.
Спочатку він мені подякував.
То я відповіла, що не варто, бо там не було нічого складного.
-Тоді він почав розпускати руки. -І?
Каже: «За дурня мене тримаєш? Думаєш, ти все знаєш?
-Та ти б з голоду вмерла аби не я». -І?
А тоді сказав: «До біса»,
а решту я не розчула, адже він саме мені ляпаса дав.
Та наче щось про тебе згадував.
І?
Що «І»?
Ти продовжуєш це повторювати. Що я мала робити?
-Ти через це пішла? -Присягаюся, мамо…
Присягаюся, ти й на мою могилу прийдеш і скажеш:
«І? Що тут такого, Гюльсерен?
Це ви через це розлучаєтесь? Через це ти пішла від нього?
Що тут такого? Що такого у вбивстві між чоловіком і дружиною?»
Не верзи дурниць. Ніби ти померла б. І? Чим закінчилося?
Пам'ятаєш, що тобі тато казав?
-Що? -Що твоє «І?» його колись доконає.
І він таки сконав. Але мене пощади, будь ласка.
Послухай, заради Бога. Перестань петляти навколо.
Відповідай вже!
-Що? -Як все закінчилося?
Закінчилося тим, що я пішла від Садрі,
бо не могла більше витримувати запах м'яса.
Запах чого?
Від нього несло сирим м'ясом, мамо.
Гюльсерен, чи ти здуріла?
Він же м'ясник. Звісно від нього несе м'ясом.
Боже поможи!
-Як такий чудовий… -Мамо!
Не смій називати його чудовим.
Називай як завгодно: стейком, баранячими яйцями.
-Та тільки не чудовим. -Гюльсерен…
Ні, мамо.
Боже поможи…
Боже, я ніби іншою мовою до неї кажу.
Боже, допоможи мені не втратити розум.
А чи це не м'ясникова дружина?
Колишня дружина.
Що? Серйозно?
Так.
Чаю?
А то. Що трапилося?
Ой, дядьку…
Я вже мамі пояснила. Не хочу повторюватися.
Мама ще сотню років про це не замовкатиме, тож самі дізнаєтесь.
Ясно.
То як, скоро вас знову заарештують?
Вони мене ще не розкусили. Бач, для статей я використовую псевдонім.
Та ми близько, Гюльсерен.
Революція йде повним ходом. Дасть Бог, переможемо.
«Дасть Бог»?
-Тобто, «сподіваюся». -А Бог –джерело вашої надії?
-Знаєш… -Що?
Я думав, ви всі мої книжки спалили, як мене заарештували.
-Але тоді знайшов… -Вони у безпеці.
-Але Іджлал поклала їх у мішок і… -Віддала мені.
А я зняла палітурки і вклала їх у палітурки книжок дядька Кюршата.
Який я радий, що ти це зробила!
У мене питання, Гюльсерен.
Так?
Що ти зробила зі сторінками моїх книжок?
Вклала їх якісь комуністичні палітурки?
І я вас рада бачити.
Якби я не перечитав усі ті книжки і не зрозумів, що з ними щось не те…
Здивований, що зрозумів.
…то міг би й всотати ту комуністичну отруту.
Та, дякувати Богові, читаючи роботу Саїда Кутба,
я був збентежений постійними посиланнями на «Крала Маркса»,
і зрозумів, що тут щось не так.
Не смійтеся.
-Пані Гюльсерен. -Так?
Можливо робота Саїда бін Зердіча
теж страждає десь у палітурці проклятого тому «Капітолу».
Саїд бін Зердіч?
Які проблеми, Кюршате? Ну прочитав ти кілька достойних книжок випадково.
То роботи Саїда Кутба не достойні,
а «Капітол» Крала Маркса – достойна?
Карл Маркс. «Капітал», а не «Капітол».
-Невіглас! -Мовчи.
Думаю, дядько Кюршат вже сформував свою думку,
і читає лиш те, що її підтримує.
Він читає не для того, щоб щось дізнатися, а щоб забетонувати те, що вже знає.
Бачив, Кюршате? Як гарно схоплює.
Але й ви, дядьку Хазиме, теж не кращі.
Бачив, Хазиме? Як гарно схоплює.
Кажеш, ми з цим фанатиком однакові?
Це я маю образитись, що вона каже, ніби цей невірний і я – однакові.
Забирайся звідси!
Піду, з Божої волі.
Ханжа.
Як не соромно?
Я говорила про правильний порядок.
Спочатку щось дізнаєшся, потім розумієш…
На щастя, я не опущуся
до вислуховування роздумів колишньої дружини м'ясника.
Я почав писати у 1938 році.
Короткі оповідання про…
Гюльсерен.
Дуже боляче було?
Що?
Коли він тебе побив. Все гаразд?
Ой, мамо. Все добре.
Не переймайся.
Мені цікаво. Тільки кажи правду.
Це через світляків?
Ой, мамо, годі.
Тієї ж ночі,
дивної вересневої ночі, я не могла заснути.
Ніч, наче змія, прослизала у мене.
Це був поганий знак.
-Дядьку Хазиме? Що… -Тихо. Допоможи.
Що коїться?
Хунта тут.
-Що ви робитимете? -Не знаю.
Думаю, мені лишається тільки тікати.
Давай.
Не хвилюйся.
Це все не на довго. Я повернуся за кілька днів.
Хазиме? Гюльсерен? Що трапилося?
А що ж?
Переворот, завдяки твоєму діверу.
-Що? -Хунта вже тут.
-Це ще хто? І чого він так пізно? -Я не маю часу.
Я йду. Бувайте.
-Ти куди? -Не можу сказати, Іджлал.
Боже милостивий!
Бережи свою матір.
Ти ж знаєш, що я тебе люблю.
Ти хороша дитина.
А ти куди? Я думав, революція гряде!
Чи вже тікаєш від одного погляду на наших доблесних воїнів?
Побачимо, чи вдасться сховатися.
-До Москви. -Іди до дідька!
Тікай вже до Москви!
Ви отруїли цю землю.
Священний турецький народе,
збройні сили Туреччини вирішили
виконати свій обов'язок, як визначено Законом про внутрішню службу,
захистити Турецьку республіку від імені народу,
і захопити владу.
Мамо?
Який чудовий голос.
Сепаратистські лобі…
Це звук миру.
Дасть Бог, ми нарешті зможемо спокійно спати вночі.
Хто це? Сподіваюся, все гаразд.
-Хто це? -Дякувати Богові, ви тут, пане.
-Кюршат Тюмер? -Я вам потрібен як свідок?
Ви Кюршат Тюмер?
-Так, але… -Хапайте його.
Пане, це якась помилка!
-Хутко. Не пручайтеся. -Що ви робите?
Іджлал! Припиніть! Іджлал!
Кюршате!
Я мусульманин! Вірний державі!
Кюршате!
-Іджлал! -Кюршате!
-Прошу вас, заради Бога! -Що він зробив? Куди ви його забираєте?
Це помилка!
Конгресмени та сенатори, що мали діяти від імені народу,
спостерігали за цими подіями
не відчуваючи ні краплі провини,
з метою захистити свої інтереси та владу.
ІММІГРАНТИ ОТРИМУЮТЬ СВОЮ ЧАСТКУ ДОПОМОГИ ПЛАНУ МАРШАЛЛА
ЛІВІ ДОСІ ПІД СЛІДСТВОМ
СТОКГОЛЬМ, 1982
Цю листівку дядько прислав за два роки зі Стокгольму.
З засніженої півночі.
З трагічною історією його втечі.
У засланні…
він сумував навіть за в'язницями своєї країни.
Вийшовши з в'язниці, дядько Кюршат був вже іншою людиною.
Він став мовчазним.
Не покидав кімнати місяцями, лише читав і молився.
Та куди ж ти підеш, Кюршате?
Шукатиму Бога.
Сам. І нікого не питатиму.
І як ти це зробиш?
Гюльсерен.
Хай береже тебе Бог.
Ви знайдете Бога.
Його пошук – вже достойне заняття.
Прийшли 80-ті,
ми з матір'ю лишилися самі в успадкованому маєтку.
Це я на роботі з колегами.
Тож ви нарешті влаштувалися на роботу?
Я хотіла заробити грошей
і врятуватися від маминого буркотіння.
А, може, я також купилася на популярні у 80-х схеми швидкого збагачення.
Я просто хотіла приєднатися до життя, що вирувало навколо.
Того дня я навіть зробила макіяж.
Хто там?
Я можу сказати, але ви мене не знаєте.
Тож можете просто сказати: «Заходьте».
Заходьте.
Доброго дня.
-Гюльсерен Бірьоз. -Сомер Йогуртчуолу.
Дуже приємно.
Тільки «Сомер», не «Сонер».
Я вже нервуюся.
Адже кожен колись випадково назве вас «Сонером».
-Сядете? -Дякую.
Я, взагалі, люблю сидіти.
А інколи, навіть і прилягти.
-Але ж ви не сіли. -Точно.
Я лише…
Навряд існує народ, що полюбляє сидіти більше за нас.
Правда ж?
Весь час сидимо. Навіть в гості ходимо, щоб посидіти.
Іноземці одне одного питають, де хто «живе».
А ми – де хто «сидить».
Цікаво, і чому ми так любимо сидіти?
Думаю, саме через це сідниці – це наша найрозвиненіша частина.
Я так думаю.
А що було б, якби ми просто встали і…
Сідниці?
Так.
Тобто, не мої. Я мала на увазі сідниці взагалі.
Тобто, через те, що ми весь час сидимо, наші сідниці…
Пані, я лише попросив вас сісти.
А не розказувати про ваші, Боже борони, сідниці.
Думаю, я так багато говорю через нерви.
Я з приводу вашого оголошення в газеті. Ви шукали секретарку.
І якщо ще не знайшли, я хотіла б винайнятися.
-Про друкарські машинки вам відомо? -Так, на них друкують.
Я маю на увазі, чи ви вмієте ними користуватися?
А! Ні.
Але як дасте мені шанс,
миттю навіть пальцями ніг друкуватиму.
Жартую. Навряд в мене вийде.
Слухайте, пані, я не люблю жартів.
Я не пам'ятаю, щоб навіть у середній школі хоч раз спеціально пожартував.
Я не жартую. Не люблю жартів. І не сміюся над жартами інших.
Мені байдуже, як Ходжа Насреддін виливав у озеро йогурт.
Але я не намагалася жартувати. Просто поводилась по-дурному.
Кажу ж, це моє перше інтерв'ю. Я дуже нервуюся, вибачте.
Чим займаєтеся?
-Я домогосподарка. -Останній дім, де господарювали?
-Перепрошую? -Бачите, оце жарт.
Жарт.
Я теж вмію жартувати. Просто не люблю.
Ви мені сказали, що ви домогосподарка,
а я одразу пожартував:
«Останній дім, де господарювали». Оце був жарт.
Я можу жартувати. Просто не хочу.
Розумію.
Це далося мені нелегко, але розумію.
Тобто, не всі ж мають любити жарти.
Нам роками жарти згодовували: Темель, Фадіме…
Досить! Не смішно.
Ніхто не сміється. Фадіме не смішна.
Це хто?
Фадіме, пане.
Дружина Темела.
З ними кумедні речі трапляються. У так званих «жартах».
Пані, ми шукаємо досвідченого секретаря.
Знаю. В оголошенні «досвідчений» було великими літерами.
Настільки великими, що скидалося,
наче досвід вам потрібен будь у чому, та непогано, щоб у секретарстві.
Пані, ви, здається, жарти жартуєте.
-Це не так. -І не треба.
Я і не жартую. Вибачте, якщо на те скидалося.
Я навіть думала про своїх мертвих рідних, щоб лишатися серйозною.
Мертвих? Хто вмер?
Мертвих, позбавлених життя.
Ну, мертвих.
Пані, ви божевільна?
Я таки маю певний психіатричний досвід.
Дуже рекомендую.
Я вилікувала чотирьох психіатрів.
То ви очікуєте, що я винайму когось,
хто розказує про покращення сідниць від сидіння,
має психіатричний досвід,
не має робочого досвіду і навіть не вміє друкувати?
Так.
Починаєте завтра.
Дуже вам дякую.
Неймовірно.
Ви змусили мене засміятися вперше за 15 років.
Це щойно був сміх.
-Правда? -Так.
Бачите. Знову засміявся.
Просто м'язи обличчя не працюють, бо я роками не сміявся.
Тому я…
Ваша правда. Щоки зовсім не рухаються.
Ви щелепу вниз опустіть.
Отак. Ще трохи з боків.
-Ще трошки. -З якого боку?
Ну, з обох. Або ось так…
Може звук потім додасте.
У вас все вийде. Просто…
Просто ще трохи з боків.
Не можу.
І мені не подобається те, чого я не можу.
Я почала працювати.
І навіть з усіма ладнала.
Та, завдяки моїй покрученій долі, все знову пішло коту під хвіст.
-Що трапилося? -Фірма підробляла звіти про експорт.
Поліція здійснила у офісі рейд.
Справжній власник утік.
Нічого у мене не складалося.
-Можна запитати щось особисте? -Звісно.
Ви колись закохувалися?
Це не твоя справа, але я відповім.
Я зустріла його, коли вже почала зневірюватися.
Пані? Пані!
-Так? -Ви впустили апельсин.
Дякую. Давайте.
Тримайте.
Все через на дірку у сумці та силу тяжіння…
Так, певно через це.
Він мав дістатися вам. Візьміть.
-Дякую. -Нема за що.
Вам допомогти з сумками?
Моя матір бажала б, щоб я відмовилася.
-Та? -Та у мене руки відвалюються.
Я з радістю дам себе врятувати.
-Отак. -Важкі?
Аж ніяк. Та цього разу хай будуть у безпеці.
Я маю дурну звичку намагатися вгадати ім'я нових знайомих.
У мене жахливо виходить.
От ви, наприклад, виглядаєте як Туна або Ільхан.
Я Дюндар.
-Приємно, я Тіджен. -І мені, пані Тіджен.
Жарт. Я Гюльсерен.
Я ж не виглядаю як Тіджен. Чи виглядаю? Та ну!
-Обережно! -Все гаразд.
Я візьму.
Вибачте, якщо це виглядало навмисно.
-Не дуже важко? -Ні, все гаразд.
-То скільки буде 28 на 41? -1148.
І як я маю знати, чи це вірно?
Витягайте ручку і папірця, і рахуйте.
Звісно.
Який дурненький апельсин, правда?
Знайшов діру у сумці, випав
і знайшов пана Дюндара.
Та, на жаль, на найцікавішій частині розмови
ми прийшли у мій район.
Це кордон?
Ні, оце. Але далі ні кроку.
-Ні кроку? -Ось.
-Гаразд. -Ну, все.
Ще крок і потрапимо у місцеву газету.
«Гюльсерен бачили зі статечним паном».
Дивно було називати вас статечним прямо в обличчя?
Розумієте, просто я не дуже красива.
Тобто, у мені щось є.
Правда? Я не впевнена.
Правда.
Я б не хотіла страждати від нерозділеного кохання.
Зарано, ага?
Вірите у кохання з першого погляду?
Так.
Правда?
-Тож, сумки… -Так, звісно.
-Я і забув. -Ага.
-Я візьму… -Обережно, там діра.
-Може знову випасти. -Так.
Ось так. А це моє.
Беріть, пане.
-Вас паном кликати? -Ні.
Тоді, беріть.
Візьму.
Не перетинайте кордону.
Гаразд. Стоятиму тут.
Добре.
-95 на 42? -3990.
Гаразд…
-85 на 68? -5780.
Секунду.
А от і ні. Поглянь.
А от і так.
Ти весь час неправильно множиш. Два треба було переносити.
Тобто, ти не можеш зробити з ручкою і папірцем те, що я роблю в умі.
Здаюся.
Вибач, але що мені робити? Це…
Я ще не зустрічав леді розумнішу за себе.
І кому такий розум треба? Я наче жива табличка множення.
Тож ти не лише зустрів розумнішу за себе дівчину,
а ще й тримаєш її за руки.
Я це усвідомлюю.
Ти колись бачив світляків?
Звісно.
На подвір'ї нашого старого будинку багато було.
Якщо те, що ти кажеш, правда,
то це не апельсин нас поєднав, а сам Бог.
Інколи ми збирали їх у банки.
Це… От такого б ти краще не робив.
Здається, ми закохалися.
Якщо постійно думати про тебе – кохання…
Не треба запитань.
-Я зайнятий думками про тебе. -Припини! Я…
Я думала, ти збожеволів.
Так, ми закохалися.
За три тижні до твого призову.
Ага.
На скільки призивають?
На 18 місяців.
Просто…
Якщо я думатиму про тебе десять разів на день, то це 5400 разів на 540 днів.
Не мало.
Справді.
Ти навмисно? Ти ж міг раніше відслужити.
Ну, я навчався.
Хіба не ідеально, що у наших життях…
ніщо не ідеальне.
Сподіваюся, тобі їх ніхто не цілуватиме.
Тобто, таким чином.
І тобі також.
Тобто, таким чином.
Поїмо?
Гаразд. Тоді я тебе відпускаю.
-Добре. -Давай поїмо.
А 73 на 64?
Це… 4672.
Знаєш, а сьогодні в небі просто купа світляків.
Їх варто було б переіменувати на «зоряків».
Точно.
Тут трохи волого. Дивись, не застудись.
Все гаразд.
Ні, підсунься ближче.
Ще ближче?
Ну… Притулись до мене.
Як прихилиш голову сюди, холодно не буде.
Та якщо я зроблю, як кажеш…
Щось не так?
То опинюся у тебе в обіймах.
-В обіймах? -Так.
Це порочно. Тобто…
«Бути в чиїхось обіймах».
«Бути спійманою в чиїхось обіймах».
Гаразд.
Не треба бути у моїх обіймах, та…
Та?
Поклади мені голову на груди.
«Покласти голову на чиїсь груди»… Гарно звучить.
Гаразд.
Тобто, мама однак би мене убила, якби нас побачила, але…
-То давай. -Гаразд.
-Отак. -Отак?
-Ага. -Гаразд. А якщо я сяду отак…
А я покладу руку отак – це вже будуть обійми.
Гаразд, давай подамо сигнал.
У тебе такі теплі губи.
-Що? -Нічого.
То що трапилося?
Він загинув після п'ятого листа.
-Його застрелили під час перестрілки. -Ой.
Нічого дивного.
Люди, яких я люблю, помирають молодими. Це майже традиція.
Дюндар…
Це була така коротка, але така чарівна історія.
Це ніби зловити по радіо пісню, яка тобі дуже подобається,
та, виявляється, що вона вже добігає кінця.
Дуже схоже відчуття.
Чи, можливо, це було просте недописане оповідання,
що, таким чином, розтягнулося на життя.
А ця частина альбому зарезервована для історії телевізорів нашої родини.
Це був наш перший.
А ось – перший кольоровий.
А це – останній кольоровий.
Гюльсерен!
-А ну, геть! Я нічого не бачу! -Припини!
Боже поможи!
Припини!
Мамо, не бийся.
Відійди!
-Відійди з дороги. -Пилосмок не працює.
Боже милостивий.
-Не хоче працювати. -Зараз не час, Гюльсерен.
Відійди!
Підніми, мамо.
Боже милостивий.
Ти тут пилососила?
Так.
П'ять, чотири, три, два, один!
З НОВИМ РОКОМ 2000
Вітаємо у нашому цирку під назвою Туреччина 2000.
ГОТЕЛЬ ДРУГОГО КЛАСУ
У двохтисячні,
в Маєтку Зубочисточника здавалися кімната за кімнатою.
Тоді він перетворився на Пансіон Навіженої Гюльсерен.
ПАНСІОН ГЮЛЬСЕРЕН
Привіт, «Телеволе»!
Їх тут немає.
Зараз сонячно, дощить і хмарно водночас.
Це наче вісник апокаліпсису.
Давайте бешкетувати.
Бо це інтерв'ю надто вже серйозне.
Відійди. Ми намагаємося дивитися.
А ви, милі глядачі,
що втупилися у цю коробку, наче під закляттям,
забиваєте пустку у своїй голові цим непотребом.
Вітаю!
Хочу привітати наших глядачів,
починаючи з власної матері,
і надсилаючи їй всю свою любов!
Ми знову тут, перед вами,
з новенькою порцією морального розпаду під назвою «розваги».
Боже, дай мені терпіння.
Геть з мого дому! Мій син повертається з Німеччини.
Замовкніть, заради Бога.
А вона права. Ми кожного вечора витріщаємося на екран.
Люди завжди тяжіють до світла. Так, мамо?
Одні – до комашок. Інші – до телевізора.
Замовкни, Гюльсерен. Богом молю.
Я матиму серцевий напад, а Бог тебе покарає.
Ми з татом говорили про це «покарання».
Мене вже карають. Моє покарання – це ти.
Ти ще говориш?
Мамо, ти днями витріщаєшся на балакучу коробку.
Тобто, ти не проти розмов. Ти проти, щоб говорила я.
Гюльсерен, Богом тебе заклинаю, замовкни!
Тож, мої любі глядачі,
я, підкоряючись вимозі матері, і будучи хорошою дитиною,
наразі вимикаю найбільше джерело шуму.
Доброї ночі.
-Якого дідька? -Ти що робиш, Гюльсерен.
Ти з кожним днем звірішаєш!
Гюльсерен!
Ти куди телевізор понесла?
Нам всім потрібно трохи тиші.
Боже милостивий! Гюльсерен!
-Чорт забирай! -Віддай!
Куди ти його тягнеш? Зупиніть її!
Присягаюся…
Чорти б тебе побрали, Гюльсерен!
ПАРКОВКА
Якого дідька, пані?
Ви чому сидите перед нашим маєтком?
Хто сказав, що це ваш маєток?
-Уряд. -Не втручайтеся не у свої справи.
Як мені це зробити, як ви зайняли мою територію?
-Я людина запальна. -Та ну?
А я запальніша.
-Давайте-звідси. -Не чіпайте мене.
-Йдіть. -Ні.
Ви про що? Це парковка.
-Яка парковка? Це наш маєток! -Хапайте її.
Вона божевільна.
Скажена.
Ви мені тут не потрібні.
У нас була єдина розвага,
а вона її викинула на вулицю.
Мій син повертається з Німеччини. Забирайтеся!
Ви замовкніть. Досить вже.
Добре, що ви тут.
Я пояснив ситуацію вашій милій матері.
Мій син повертається зі Сніданкена.
-Йдіть вже. -Підемо, пане Невзат. Не переймайтеся.
Чого б ми йшли? Це наш дім. Хай він забирається.
Підіграй йому, мамо.
Пане Невзат, може б ви пішли до своєї кімнати?
Гаразд. Але ви всі маєте піти.
-Гаразд, пане. -Ходімо.
Що сталося з твоїм одягом?
Все гаразд. Я побилася.
-Побилася? -Так.
Тільки не кажи, що стала анархісткою як Велі!
Я дала йому грошей, щоб він купив мені хліба.
А цей шибеник ні хліба, ні решти не приніс.
Думаєш, він почав палити?
А Велі тут до чого?
Я побилася з бандитами з парковки.
Нащо ти з ними побилася?
У нас навіть машини немає.
Вони прямо у нас перед будинком сидять.
Я тут з усіма прощалася.
З тіткою, дядьком, дядьком Хазимом.
З татом…
Це місто перенаселене, мамо.
-І? -Гей!
-Не починай зі своїм «і». -Ти…
Бог послав тебе мені як кару.
Я зрозуміла це, як ти покинула того чудового…
Не кажи цього, мамо.
Не можна називати чоловіка, від якого смердить м'ясом, чудовим.
-Можна. -Ні!
Я можу і буду!
Він був чудовим! Чудовим! Чудовим!
Ти мене з розуму зведеш.
Я? Та ти народилася божевільною.
-Я не божевільна. -Божевільна.
-Ні! -Так.
Божевільна на всю голову.
-А він був чудовий… -Замовкни, мамо!
Чого б це?
Ти п'ятдесят років про світляків не замовкаєш.
Ти п'ятдесят років їх підгодовуєш!
Що це, як не божевілля?
Ти…
Якби ти була розважливою, ми б до такого не докотилися..
Поглянь на нас, Гюльсерен!
Лише поглянь!
Розумію, чому ти покинула м'ясника,
та нащо ж ти відлякала того хлопця з Бейпазари, що…
Не починай, заради Бога.
-Він теж був чудовий. -Перестань це казати!
Був! Він був такий чудовий.
Це все через світляків.
Хай забираються в пекло!
І ти разом з ними!
Хіба є ще хоч одна людина, що говорила б зі світляками?
-Є? -Була!
Тітка Іззет теж їх бачила.
І Дюндар!
Тато мені вірив!
А ти народилася сліпою,
от і не могла їх бачити.
Все життя тільки скаржишся і бурчиш.
Заточила нас у цю клітку нелюбові.
Ти нас ніколи не цілувала. Не любила.
Ніколи не казала мені, що любиш. Ні разу.
Ніколи не плакала.
У тебе немає сліз, мамо.
У тебе немає серця.
От чому ти все ніяк не помреш!
Всі померли, мамо. Але не ти.
Ти стережеш увесь свій біль і страждання.
Я люблю тебе, мамо! То що ж ти ніяк не помреш?
Я люблю тебе! Помри вже!
Мамо?
Ти заснула?
Мамо, ти спиш?
Можна я тут сяду?
Я люблю тебе, мамо. Спи.
Ти єдина мама в світі, що не любить поцілунків.
Тільки так я можу тебе поцілувати. Я завжди робила це потай.
Я люблю тебе, мамо.
Спи.
Я піду перевірю світляків і повернуся.
Ви колись бачили світляків?
-Світляків? -Світляків?
-Ви колись бачили світляків? -Що?
Вітаємо вас на нашому каналі «Ми– талант»!
Цього тижня у нас неймовірні новини.
Пані Гюльсерен приголомшила нас усіх умінням множити чотиризначні числа в умі,
не використовуючи жодних знарядь.
Ми думали, що трохи подивуємося і підемо, але лишилися.
15936964.
-4156 на 3529? -28655055.
ДЯКУЄМО ЗА ПЕРЕГЛЯД З ВАС ПІДПИСКА
Ви тепер відома, пані Гюльсерен.
У тренді. У самій десятці.
Вас у коментарях назвали «пані Ейнштейн».
Може ще відео знімемо?
«Гюльсерен проти Ейнштейна».
Що це має означати?
Так Ейнштейн робить.
А, точно.
Погана ідея.
Вас усі дивляться. Ви їх приголомшили.
Хтозна, може хтось навіть зможе вас зрозуміти.
Бути приголомшеним зажди легше ніж зрозуміти.
Час прощатися.
Знайду собі гарну місцину
і проведу похорон для однієї.
Я збираюся поховати усіх, кого люблю.
Лише Бог знає, який наш кінець…
Та наші початки належать нам.
Лампи лише випромінюють світло…
а світляки осявають.
Що ж.
Переклад субтитрів: Бурштина Терещенко