Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIXOV HUMORISTIČNI SPECIJAL
Hvala! Hvala!
UŽIVO IZ MINNEAPOLISA
Ajme, hvala vam puno.
Hvala, hvala.
Hvala vam puno. Hvala.
Baš lijepo.
Zbog ovog sam skoro zaboravio da ćemo svi biti mrtvi idući tjedan.
Šalim se. Vjerojatno će trebati mjesec.
Sjećate se kad smo mislili da je pandemija završila?
Svi su bili sretni. „Preživjeli smo!”
Mora da smo izgledali tako glupo.
Svi su se tapšali po leđima.
„Drago mi je da sam mogao pomoći bolesnima,
tako što sam ostao unutra.”
„Nije gotovo? Pa, ne vraćam se unutra.”
„Ti bolesnici moraju umrijeti.”
Jer nije gotovo.
Pandemija je kao serija za koju ste mislili da je otkazana.
A onda ju je preuzeo Netflix.
Nisam se pripremio za još jednu sezonu.
Ne znam za vas, ali ja nisam namjeravao vidjeti obitelj ikad više.
Roditelji znaju kako je to.
Kao kad mijenjate pelenu usred noći.
Iscrpljeni se. Gadi vam se.
Ali morate.
Pa je promijenite, konačno navučete benkicu
i dok nježno spuštate bebu u kolijevku,
čujete kako se pelena opet puni.
To je ono što je 2021. bila.
Opet i opet.
Pelena se punila opet i opet.
Nekako mi nedostaju rani dani pandemije.
Tad je bilo zabavno.
Kad smo mislili da će nas pranje ruku zaštititi.
„Svi perite ruke, bit ćemo dobro.”
„U redu.”
Sjećate se, prije nego su testovi bili dostupni,
svi su imali onog prijatelja:
„Da, imao sam COVID.”
„Imao sam ga '91.”
„Da. Tad se zvao COVID-91.”
„Imao sam ga nekoliko puta. Ubio sam ga pranjem ruku.”
Jer su simptomi bili zbunjujući.
Još su uvijek.
„Koje simptome dobiješ?”
„Sve.”
„Kako to misliš, sve?”
„Postavljanje pitanja je simptom.”
„To ne može biti istina.”
„Nijekanje je glavni simptom.”
Onda ste brisali namirnice. Ja jesam.
Tako glupavo.
„Ja sam normalni tip koji čisti kutiju Triscuita.”
„Je li ovako kad imate OCD?”
Nakon par tjedana mislite: „Ma, čisti su.”
„Ja sam očistio.”
Ali morali ste poštovati mjere.
Nije bilo jedinstva. Svi su navodno znali što rade.
„Sad smo u karanteni.
Nema posla, nema škole.
U svom smo mjehuriću.
Mjehurić čine samo obitelj i ono dvoje
s kojima orgijamo svaki tjedan.
Bolje spriječiti nego liječiti.”
Jer smo svi prošli kroz istu pandemiju,
ali nismo je isto doživjeli, zar ne?
Okolnosti igraju ulogu.
Ako ste imali 25 i bili zdravi,
rekli ste: „Što god, idem na COVID krstarenje.”
Ali ako ste prešli 25.
Možda je teško vjerovati, ali ja jesam,
pažljivije ste pratili vijesti.
Na vijestima kažu: „Stariji su rizična skupina.”
„Pa, koliko stariji?
Ono, jako stari,
ili tako stari da niste imali mobitel u srednjoj?”
Zar ne?
Nitko ne misli da je star.
Vaša dob vas samo tu i tamo ošamari posred lica.
Imao sam dobrotvorni nastup za bolnicu, vrlo otmjeno.
Kad sam došao, voditeljica mi kaže:
„Ajme, išli smo na isti faks.”
Bila je mlađa,
ali skužili smo da smo zalazili na ista mjesta.
Kad sam odlazio, prišla mi je i rekla:
„Moram znati kad si diplomirao.”
Rekoh: „1988.”
A ona: „Ajme, tad sam se rodila.”
Šamar!
Posred lica.
Nisam imao riječi.
Rekao sam: „I ja!”
Pogledala me i rekla: „To nije smiješno.”
Ušao sam u auto i žderao
dok nisam prestao osjećati.
Nekad morate dešifrirati vijesti, ne?
Voditelj kaže:
„Ranjivi su stariji i ljudi s komorbiditetom.”
Ko… čime?
Komorbiditet.
Na kraju smo skužili da je to samo šifra za:
„Sve debele guzice će umrijeti.”
Ali nisu to mogli reći na vijestima.
Ne može Sanjay Gupta reći:
„Pa, Andersone, svi debeli su gotovi.”
Pa kažu komorbiditet.
A doma se pitamo: „Dušo, što je komo…”
„Pojma nemam, dodaj mi umak.”
S vremenom smo skužili da pričaju o debelima.
Ako ste bili pretili, pitali biste: „Koliko debeli?”
„Govorimo li o Walmartu ili Jimu Gaffiganu?”
Shvatio sam poruku.
Totalno, počeo sam vježbati.
Jesti zdravo, dobro je išlo.
Onda sam se pogledao u ogledalo i rekao: „Dosta ovog.”
Ispada da životna opasnost nije jaka motivacija.
„Dulje ćeš živjeti.”
„To nije razlog.”
„Možete to zasladiti besplatnom pizzom?”
Trudio sam se. Jesam.
Žena mi je kupila vagu,
tako da romantika nije mrtva.
Nisam je tražio. To je bio poklon.
Ja to nikad ne bih mogao.
„Sretan rođendan, dušo, evo ti vaga i malo šminke.
Samo pazim na tebe, draga.”
Vaga je vrhunska.
Dolazi s aplikacijom, da vlada zna koliko sam debeo.
Ne znam zašto postoji aplikacija.
Da postanem žrtva ucjenjivačkog softvera.
„Plati ili će svi znati koliko si debeo.”
„Ali nemam kriptovalutu.”
Upalim aplikaciju, stanem na vagu,
težina se ukaže na ekranu.
68 kila.
Dobro, preko 90.
Dobro, puno preko 90.
Da je to bila starinska vaga, ne biste vidjeli broj 90.
Ali bilo je u blizini 90.
A ispod moje težine,
stajala je riječ napisana sićušnim crvenim slovima.
Nisam imao naočale pa sam zamolio kćer.
Pitam je što piše, a ona će: „Pretio.”
Šamar posred lica!
Gledam kćer i kažem: „Nisam ažurirao.”
Pa sam otrčao do kuhinje i žderao
dok nisam prestao osjećati.
Još nosimo maske.
Neko vrijeme ih uopće nismo nosili, zar ne?
To je bilo zabavno.
Sjećate se kad ste prvi put izašli bez maske?
Bilo je čudno, zar ne?
Osjećali ste se goli. „Osjećam se tako europski.
Što je ovo, Azurna obala?”
Bio sam u iskušenju da nosim tange kao masku.
Nešto elegantno, ali zločesto.
„Vidim buhtlice, ali i dalje je misterija.”
Oh la la.
Buhtlast i blijed i proćelav,
dječak iz Indiane šeće
i svi prolaznici kažu:
„Bljak.”
Isprva je bilo čudno vidjeti tuđa lica bez maske.
Htjeli ste prići nekima i reći im: „Bolje se drži maske.
Bolje ti stoji. Tako je bolje za sve.”
Jeste li sreli nekog
koga znate samo pod maskom?
Kad ste ih konačno ugledali bez,
pomislili ste: „Jao.”
Osjećali ste se prevareno.
„Ajme, tvoje lice uopće ne odgovara tvom glasu.
Tko ti je ukrao bradu?”
Dakako, najveće otkriće pandemije
bila je količina luđaka na svijetu.
To nas je malo zateklo.
Svi smo znali da ima umobolnih,
ali nitko nije očekivao da ih je toliko.
Ili da smo u rodu s nekolicinom.
Ne?
Jer svi imaju onog rođaka ili prijatelja
za kojeg se ispostavilo da je prolupao.
„Više ne vjerujem u stvarnost!”
„Dobro je znati.”
Kao otkrivanje spola bebe, ali za ludilo.
„Istina više nije istinita.” „Vidimo se za Dan zahvalnosti.”
Meni se to češće događalo
jer se oduvijek družim s ekscentričnim misliocima
i obično su vrlo zabavni.
„Bigfoot je stvaran, čovječe.”
Ali ta ista osoba tijekom pandemije odjednom kaže:
„Tom Hanks jede bebe.”
„Nemoj tako.”
„Tom Hanks jede bebe.
Ako ne vjeruješ, onda i ti jedeš bebe.”
U redu.
Tom Hanks jede bebe.
Uvijek mi je izgledao kao bebojed.
Tijekom karantene su mi najviše nedostajali restorani.
Znam, neočekivano.
Nisam ni shvaćao koliko mi nedostaju
dok nisam opet otišao jesti u jedan
i uhvatio se kako dobacujem hrani drugih gostiju.
„O, da.
Što bih ti radio.
Dajte mi vilicu i nož.”
„Jime, u javnosti si.” „O, pardon.”
Zvučat ću kao ulizica,
ali mislim da je pandemija najteže pala majkama.
Definitivno majkama. Zar ne?
Ili muškarcima koji su morali živjeti s njima.
Bilo je ludo… Ne znam kako je moja žena uspjela.
Imali smo petero djece na učenju na daljinu.
I dobro im je išlo.
Totalno su svladali držati učenje na daljini.
Tražili smo djecu da uče
na istom uređaju na kojem igraju Minecraft.
Kao sastanak udruge za mršavljenje
u restoranu brze hrane.
To je ludilo.
Definitivno sam stekao novo poštovanje
za sve učitelje.
I shvatio koliko su pogriješili u izboru posla.
Zar ne?
Nakon prve boce viskija, okrenuo sam se ženi
i rekao: „Kad ovo završi, ako nam se ukaže i najmanja prilika,
odvest ću te kamo god hoćeš. Bilo kamo.”
A žena će: „Hoću na Havaje.”
A ja: „Mislio sam više u okolici.”
A ona: „Hoću na Havaje i hoću povesti djecu.”
A ja: „Čiju djecu?”
A ona: „Našu djecu.”
Istražio sam, vidio da je jeftinije od razvoda
pa smo otišli na Havaje.
I…
Havaji su zaista posebno mjesto.
Imate aloha duh,
ljudi pozdravljaju s „Aloha”, ali ja sam tako nespretan,
kad me pozdrave s „Aloha”, ja odzdravim s „Halo, ha”.
Znači li to nešto?
Čak i kad bih pravilno koristio havajske izraze,
završilo bi loše.
Ako bih rekao: „Mahalo”, lokalci bi me pogledali onako:
„Ne moraš.
Samo kimaj i dobit ćeš svinjetinu.”
Isticao sam se na Havajima.
Nisam izgledao kao turist.
Nego kao netko koga su dovukli
da turistima bude ugodnije.
„Ti si super. Hoćeš čudaka, pogledaj Jima Gaffigana.”
Havaji su neusporedivi.
To je tropski raj.
Kao da su Havaji nekakva polinezijska otočna nacija
koju smo samo preuzeli.
Kužite?
Kao da nije bila dio SAD-a.
Samo smo ušetali kao na rasprodaju.
„Krasno. Krasno.
Super mjesto za medeni mjesec. Uzimamo.”
A Havajci: „Mi smo nezavisna država.”
„Slatko. Dobra cvjetasta košulja, hoću takvu.”
Havajci će vam to i reći:
„Ukrali ste nam zemlju.”
„Ne znam kako da vam to kažem,
ali ukrali smo svima zemlju.
Vjerojatno više boli ovdje jer je tako lijepo.
Vjerujte, ima ljudi u Detroitu koji se ljute na nas.”
Žena je odabrala Havaje jer voli plažu.
Kao što vidite, volim i ja.
Proveo sam čitav odmor mažući se kremom za sunčanje
koja mi, na sreću, čini kožu još bjeljom.
Koji je okrutni gad odlučio
da ta žabokrečina koji štiti bljedolike od sunca
također mora od njih napraviti bijele hodače?
To je naprosto okrutno.
Trebaju nuditi druge boje.
„Kul, eno jednog iz Blue Man Group.”
Ne znam zašto je krema za sunčanje bijela. Što je to bilo?
„Pa, ti blijedi vole majonezu…
poštujmo njihove navike.”
Ja ne crnim. Nije da donekle pocrnim.
Kod mene ne postoji srednje pečeno.
Ili izgledam kao nisam nikad stupio na sunce
ili kao da su me upravo izvukli iz požara.
Nema između.
Znam da ljudi idu na plažu da se opuste.
Ljudima je plaža opuštajuća.
Meni nije baš.
Kao da ste alergični na pčele
i na odmoru postanete pčelar.
Jedini cilj bio mi je ne izgorjeti.
Nisam želio biti izgorjeli odrasli.
Vidite izgorjelog klinca, mislite: „Jadni starci.”
Vidite izgorjelog odraslog i mislite: „Taj je alkoholičar.”
Zar ne?
Jer…
kad vas sunce opali kao odraslog
to je kao grimizno slovo loše prosudbe.
Nema izlike.
„Ulovilo me na prepad.
Nisam znao da će nebeska vatrena kugla biti vruća ovaj put.”
Kad nismo išli na plažu, radili smo stvari.
Spustio sam se na sajli prvi i posljednji put.
Što nije u redu s nama?
„Hej, želiš li se bojati za život?
Bi li platio 200 dolara da misliš da ćeš umrijeti šest puta?”
Zašto samo ne ušetaš u promet?
„Jesi vidio kad me bus skoro opalio? Osjećam se tako živo.”
Samo skini masku na skupu motorista.
Kužite?
Ako ste se spuštali sajlom, znate da, kako bi usporili,
morate raširiti ruke i noge.
Navodno vas to uspori.
Također izgledate kao samoubojica.
„Ako ne želi umrijeti, zašto glumi obris tijela na trotoaru?”
Kako im je uopće palo na pamet to raditi?
„Znaš one žice između bandera?
Hajdemo objesiti turiste na njih.”
„Zašto bi turisti to radili?”
„Ne znam, zašto plaćaju da plivaju s morskim psima?”
I to smo radili.
Nisam se bojao
jer sam računao da će morski psi vidjeti moje noge
i reći: „Te nisu stvarne.
Neću opet gristi lutke.”
Ponekad kad bi obitelj otišla na plažu,
otišao sam pješačiti sam,
što je dosadno, ali dosjetio sam se.
Ponio bih paketić kečapa
i na pola puta bih ga otvorio,
namazao si ruke i lice
i prilazio ljubavnim parovima.
„Jeste vidjeli moju ženu?”
„Ne.”
„Ali čuli ste kako je drska?”
„Još mirišem njezin grijeh.”
„Jime, ta šala je strašna.
Grozna šala.”
Pandemija se nastavlja,
ali također je procesuiramo.
Godinu i pol nije bilo vjenčanja,
proslava rođendana, obiteljskih okupljanja,
ali nije sve bilo tako dobro.
Mislim da se neke stvari otišle u nepovrat.
Kao parade. Mislim da je gotovo s njima.
Ionako nikad nisu bile toliko impresivne.
„Djeco, gledajte, ljudi hodaju.
Stvaraju nepotrebnu gužvu.”
Ako biste naišli na paradu prije pandemije,
niste pomislili: „Kul,parada.”
Pomislili ste: „Mrzim ljude.”
Jedini koji zaista uživaju u paradama
su oni koji marširaju u paradi.
Čak i ljudi na pločniku misle: „Koliko je dugo ovo?”
Vrhunac većine parada
je limeni orkestar.
Na TV-u, iz ptičje perspektive,
impresivni su, ne?
Ali s ulice uvijek osjećate
kao da vas opsjedaju štreberi.
„Nadiru. Sakrij X-box.”
Ali orkestri su nevjerojatni.
Vježbaju koliko i sportaši.
Uvijek su na probama.
Nevjerojatno koliko truda ulazi u stvaranje nečeg
što nitko ne voli.
Šalim se.
Znam da neki ovdje pripadaju orkestrima
i za njih…
Zapravo, orkestar može uzeti pjesmu,
to je zadivljujuće, bilo koju,
i upropastiti je.
„Nisam znao da ću toliko mrziti Uptown Funk.”
Nikad ne slušate pjesmu i mislite:
„Da bar limeni orkestar ovo obradi.”
Jasno mi je da su neki ponosni članovi limenih orkestara.
Da budem iskren, ja to nikad ne bih mogao biti
jer sam se ja seksao.
„Nalemat će ga limeni orkestar.”
Znam da ljudi uživaju biti u limenom orkestru.
Ali meni to djeluje kao da obeshrabrujemo glazbenu karijeru.
„Hoćeš biti glazbenik? U redu,
evo ti kostim Kapetana Krckavog.
U poluvremenu marširaj okolo dok mi jedemo hot-dogove.
Radi to par semestara,
onda ćemo vidjeti želiš li još biti glazbenik.”
Jeste li znali, ja nisam,
limeni orkestri su isprva bili vojni orkestri.
Vodili su vojske u bitku,
podizali moral i strašili neprijatelje.
Ne znam kako to pali.
„O, ne, sviraju Fleetwood Mac.
Da se povučemo?
Što ako je Lindsey Buckingham s njima?”
Kako uvjerite trubača da jurne u bitku?
„Samo daj.”
„Zar nemaju oružje?”
„Svladat ćeš ih glazbom.
Ako preživiš, molim te, probudi nas s…”
Volim kad trubači imaju onu gumu za odštopavanje.
Tko je to smislio?
„Slušao sam kako sviraš trubu
i podsjetilo me na odštopavanje zahoda.
Pojeo sam šest Big Macova kao izazov.
Donio sam gumu za odštopavanje. Donekle je čista.
Budi tako ljubazan i stavi je na kraj svojeg skupog instrumenta
i da te čujem.”
„Samo izvoli.”
„Bio bi dobar vodoinstalater.”
Smiješno.
Ljudi uvijek znaju nekog tko izgleda kao ja.
Kamo god odem, jednom tjedno, netko mi priđe i kaže:
„Znam nekog tko izgleda kao ti.”
Nikad ne znam što da kažem. „Pozdravi ga.”
„Reci mu da nosi kremu za sunčanje.”
A ta osoba koja izgleda kao ja
nikad ne radi ništa sa životom.
„Da, kosi nam travnjak.
Čak mu ni ne plaćamo. Samo ga pokosi.”
To zvuče kao moji geni.
Ponekad mi na društvenim mrežama šalju slike beba
koje navodno izgledaju kao ja.
Ova beba izgleda kao Jim Gaffigan.
Ljudima je urnebesno
što izgledam kao blijeda, podbuhla, ćelava beba
koja kaka u pelene.
Ponekad ljudi pretjeraju.
„Zašto naš sin izgleda kao Jim Gaffigan?”
„Zato što sam spavao s tvojom ženom.”
Ako mislite da je ponižavajuće slušati da izgledate kao beba,
znajte da su mi poslali i fotke mačaka koje izgledaju kao ja.
Ne jednom ili dvaput, radi se o desecima različitih mačaka.
Poruka je uvijek ista.
„Ova mačka izgleda kao Jim Gaffigan.”
Ne znam što impliciraju.
Da sam začeo izvanbračnu mačku?
Bio sam usamljen nakon nastupa, pa sam otišao u šetnju…
ulična mačka me tražila cigaretu…
rekao sam da ne pušim.
Zapričali smo se…
nisam se ni snašao, a zora je rudjela.
Nisam je više vidio.
Još uvijek mirišem njezine mucice.
Ako mislite da je ponižavajuće
slušati kako izgledate kao beba ili mačka,
znajte da su mi jednom poslali fotku koljena,
s porukom: „Ovo koljeno izgleda kao Jim Gaffigan.”
I znate što? Stvarno izgleda.
Ali ne znam što su implicirali.
Da sam začeo koljeno-kopile?
Bio sam usamljen poslije nastupa…
otišao u šetnju i koljeno me tražilo cigaretu…
rekao sam da ne pušim.
Zapričali smo se…
Nisam se ni snašao, a zora je rudjela.
Nisam ga više vidio.
Ako mislite da je ponižavajuće…
slušati kako sličite mesnatom, naboranom dijelu strančeve noge…
Jest.
Mislio sam da jest. A onda mi je sinulo.
Shvatio sam što se dogodilo.
Sve je imalo smisla.
Možda netko ovdje misli: „Jime, ti si lud.”
Ali ostali će vidjeti da ima smisla.
Ta osoba s koljenom je očito bila kod plastičnog kirurga…
i rekla mu: „Hoću da moje koljeno
izgleda kao najpodcjenjeniji američki komičar.”
A plastični kirurg je rekao:
„Kao John Mulaney?”
A osoba s koljenom će: „Ne, Jim Gaffigan.”
A plastični kirurg će: „Ne znam tko je to.”
A osoba s koljenom će:
„Blijedi, podbuhli tip, izgleda kao beba ili mačka.”
Tako je to išlo.
To je čudno.
Obično mi govore da izgledam kao drugi ljudi.
U Utahu uvijek izgledam mormonski.
Nisam znao da možete izgledati kao religija.
Očito možete. Istraživao sam.
Ne izgledam kao jedan od osnivača.
Ni kao suvremeni vođa mormona.
Čak ne izgledam ni kao tip s više od jedne žene.
Samo nekako izgledam mormonski.
Naravno, mormoni više ne prakticiraju poligamiju
ali jedno vrijeme je mormon mogao imati više žena.
Ne znam je li to bila vabilica.
Volim svoju ženu i odgovorno tvrdim da ne želim još jednu.
Dovoljno je razočarati jednu osobu.
Zamislite da se dvije supruge ljute na vas.
I usto ne možete piti kavu.
Ne, hvala.
Nadam se da ovo ne zvuči kao zadirkivanje mormona.
Većina organiziranih religija ima negativan stereotip.
Srećom, ja sam katolik, pa me to ne brine.
Nekad mi ne vjeruju. „Jesi li stvarno katolik?”
„Ne, to kažem samo da te impresioniram.
Želim da misliš da dobro prosuđujem.”
Čini se kao da se katolici žele riješiti sljedbenika.
„Što još možemo napraviti? Što još?
A da Bill Cosby bude papa? Probajmo to.”
Katolici su usavršili umanjivanje svoje vjere.
Čak i u vrijeme raskola 1054. kad su se istočni pravoslavci
odvojili od rimokatolika.
Pravoslavci rekoše: „Mi slavimo Božić u siječnju.”
A katolici rekoše: „Mi volimo pedofile.”
Znam, to i meni teško pada.
Onda je došla protestantska reformacija.
Niste znali da je ovo sat vjerske povijesti, ne?
Bila je protestantska reformacija u 1500-ima
kad je Martin Luther, misleći da će biti najslavniji Martin Luther…
Mislio je: „To je to, ja sam kralj svih Martina Luthera.
Nemojte se čuditi ako jednom dobijem vlastiti blagdan.”
Martin Luther je imao onih 95 problema,
ali kuja nije među njima, ne?
Jer je u to doba katolička crkva bila ultra korumpirana.
Hvala Bogu, više nije.
Neke katolike jako ljutim.
„Ako tako kritiziraš katoličku crkvu,
zašto si uopće katolik?”
Jer vjerujem da su ljudska bića nesavršena.
To je jedan razlog.
Ali glavni razlog je što se bojim žene.
Ne mislim da je organizirana religija sama po sebi loša.
Ali problem je u tumačenju, kužite?
U većini religija, Bog govori istu stvar.
„Hoću da ljubite jedni druge.”
A ljudi: „Kužimo. Kaže da ubijemo homiće.
Na posao.”
Posljedično, sve se religije muče.
Muslimani rasturaju.
„Katolici, mislite da znate odbiti ljude?
Pridržite nam humus.
Gledajte kako se to radi.”
Sigurno si neki od vas sad misle:
„Baš izgledaš kao bivši član Hitlerove mladeži.
Što misliš o židovima?
Da vidimo kako si uništavaš karijeru večeras.”
Ne bojim se. Reći ću vam što mislim.
Mislim da je judaizam savršen.
Nema ništa loše u njemu. Želio bih biti u više filmova.
To je…
malo dobrog starog ulizivačkog antisemitizma.
Jedina organizirana religija
uz koju se ne veže negativni stereotip je budizam.
Zar ne? Očekivali biste da više Amerikanaca budu budisti.
Ako pogledate Budu, nekako izgleda kao Amerikanac.
Izgleda kao tip s kojim biste gledali tekmu.
„Buda uvijek donese bačvu piva za doigravanja.
Buda! Buda!”
Pravi Buda je bio mršav. Nije bio veliki tip.
Napravili su ga debelim da religija bude privlačnija.
Jer je tada debljina bila znak uspjeha.
Tada je i svjetla koža bila znak uspjeha.
Ja bih bio Jeff Bezos onog doba.
Tko vam je najdraži milijarder koji glumi astronauta?
Zamislite, možete birati.
I ne birate samo između dvojice.
Živimo u doba kad milijarderi grade vlastite rakete
da odlete u svemir i nitko ne pita:
„Sigurno plaćaju sve poreze?
Znam neke učitelje koje treba opskrbiti.”
Ti milijarderi kao da žele u djelo provesti plan petogodišnjaka.
„Kad odrastem, bit ću multimilijarder!
I imat ću vlastiti svemirski brod!
I odletjeti u svemir!”
„Dobro, Jeffrey.
Vrijeme da ideš u krpe.”
Uvijek žalim računovođe milijardera.
Kažu im: „Imali ste odličnu godinu.
Zaradili ste 40 milijardi dolara.
Namjestio sam da izgleda kao da su dobici i izdaci isti.
Dok god se pritajite i ne privlačite pozornost,
bit ćemo u redu.
Imate li išta novo?”
„Izgradio sam raketu.
Da odletim u svemir.”
„Mislio sam da se pritajite na planeti.”
„Je li problem ako je raketa u obliku penisa?”
Uživam u razlozima zašto milijarderi lete u svemir.
„Ja letim u svemir kako biste s vremenom vi mogli letjeti u svemir.
Ja idem da vi možete ići.”
Ja ne želim u svemir.
Želim ići u Italiju.
Poradite na tome.
Nedavno sam vidio autostopera. To se više ne viđa.
Danas ih više ne zovemo autostoperi.
Sad ih zovemo ubojice.
To je ono što rade. Ubijaju dobre ljude koji ih voze.
Kakva nezahvalnost.
„Hvala što ste stali”, izbode ih.
Autostopiranje je nestalo jer je bilo opasno za sve.
Za autostopera i za vozača.
U jednom trenutku je morao postojati
vozač ubojica koji je okolo kupio autostopere,
a onda je pokupio autostopera koji je isto bio ubojica.
Vozač reče: „Ubit ću te.”
A autostoper: „Ja ću ubiti tebe.”
Kladim se da su se fino nasmijali.
Kladim se da su se smijali.
I onda su se neminovno zaljubili.
I o tome je moj mjuzikl.
Stopiraj za svadbu.
Doletio sam u četvrtak, vozim se s aerodroma,
i vidim tipa na motora, izgledao je tako sretno.
Kad god vidim motorista na autocesti,
uvijek pomislim isto.
„Umrijet ćeš.”
Što radiš na autocesti? Umrijet ćeš.
Kažem to samo zato što će umrijeti.
Ne znam kakva je to logika.
„Moram prijeći veliku razdaljinu,
da uzmem auto ili ovaj motorizirani stolac bez pojasa?
Ako kihnem, više nikad neću hodati. Živim da vozim.”
I umrem!
Čuo sam ga prije nego sam ga vidio.
Svi znamo koliko su glasni.
„Koliko sićušan penis taj ima?”
Nisam znao da je razlog zašto su neki tako glasni
zato što žele da znaš da će umrijeti.
Imam prijatelje koji vole motore.
Neke žene se pale na bajkere.
„Volim muškarca koji je opasan
i koji si ne može priuštiti auto.
I koji će definitivno umrijeti.”
Ali bajkeri su fascinantni.
Jedinstveno američka supkultura.
Opsjednuti su mačo neovisnošću, zar ne?
Opsjednuti neovisnošću.
„Samo želim biti na cesti,
sam sa svojim motorom
i još 30 frajera.
Modno usklađeni.
Tako blizu jedni drugima da se možemo žvaliti.”
Nalemat će ga limeni orkestar i bajkerska banda.
Bajkeri su odrasli muškarci koji na telefonu zvuče kao osmogodišnjaci.
„Hoćete voziti 'cikl večeras?
Ne želim ići sam. Strah me. Pitaj mamu.”
To je smiješno zato što su bajkeri zastrašujući.
Ljuti su.
Izgledaju ljuti, mislim da je to zato što se smrzavaju.
Onaj prsluk bez košulje ispod? Mora da je prohladno.
„Da bar imam šal.
Šal u Uggsice.
Možda kavicu s cimetom.”
Taj prsluk bez košulje je tako čest.
Je li to pritisak vršnjaka?
„Gle onog Curtisa,
nosi majicu pod prslukom kao curica.
Idemo ga prebiti.
Onda ćemo mu dati pusu.”
Tu i tamo vidite bajkera koji vozi nekog straga, obično je to žena.
Frajeri ne žele sjediti straga.
Teško je voziti se straga,
a da nekog dugo, intimno ne grlite.
„Ajmo odavde, Virgile.
Divno mirišeš, Virgile.
Što je to, jorgovan?
Radio si trbušnjake, Virgile?”
Tijekom ljeta možete vidjeti pokojeg biciklista na autocesti.
Biciklisti na autocesti
uvijek su odjeveni kao da se utrkuju na Tour de Franceu.
„Gubiš!
I umrijet ćeš.”
Ti biciklisti, moraju ohladiti s kacigama.
Sve su super aerodinamične, mislim, ne ideš tako brzo.
Voziš bicikl, nije ovo Tron.
I odjeni se!
Čemu taj elastan?
Ideš se hrvati s Blue Man Group?
Kad će više prestati s Blue Man Group?
Jeste ikad vidjeli biciklista koji ne nosi elastan,
nego običnu odjeću?
Kao da su pijani k'o čep.
Trebao si pozvati Uber.
Biciklisti nikad ne voze nikog.
Nema prostora.
Već sjede na onoj kvaki od sjedala.
„Sjedit ću na ovome pet sati.
Ne znam zašto ne mogu imati djecu.”
Da, ismijavam bicikliste.
Što će? Baciti bočicu vode na mene?
„Ganjao bih te, ali nosim kopačke bez razloga.”
Jesu li kopačke stvarno nužne?
U Starbucksu si.
„Imate zobeno mlijeko?”
Zanimljivo, ako vozite bajk, onda ste biciklist,
ali ako vozite motor onda ste bajker?
Znate da to samo bajkeri zlostavljaju bicikliste.
„Mi se zovemo bajkeri, vi ne možete.”
A biciklisti: „Nema ‘bajk’ u ‘motociklu’.”
„Briga nas.
I odjenut ćemo se kao onaj tip iz Village Peoplea.”
„Pa, i mi ćemo.”
„Ne, vi ćete se odjenuti kao ritmički gimnastičari.”
„U redu.”
I bajkeri i biciklisti se odijevaju kao da idu na kostimiranu zabavu.
Nijedno drugo sredstvo prijevoza ne traži uniformu.
Ne vidite ljude na kruzeru odjevene kao pirate
jer to nije potrebno.
Bajker i biciklist, oba na dva kotača, ali ništa zajedničko.
Kao da se žele razlikovati.
Čak i položaj guvernala…
Biciklisti se moraju sagnuti,
a bajkeri ga imaju tu gore.
„Da, ovo je udobno.
Kao moj tricikl iz djetinjstva.
Sad znam zašto mi je lisnica na lancu.”
Ne vidite monocikl na autocesti.
Znate zašto? Jer su svi mrtvi.
Sve sam ih ubio. Nema na čemu.
Ima li očitijeg prenemaganja od vožnje monocikla?
Možda štap za pogo.
Kako su prodali tu ideju?
„To je štap na kojem skočite dvaput i onda se razbijete.”
„Zanimljivo. Postaje li bolje s vježbom?”
„Nipošto ne.”
„Dajte mi jedan.”
Ali monociklisti se ponašaju kao da ne žele pažnju.
Uvijek imaju onaj super opušteni izraz,
ali noge im luduju.
„Hej, što ima, ljudi?
Ma, ne radim ništa.
Imate li čunjeve kojima mogu žonglirati?
Pit ću vam krv s dvije beskorisne vještine.”
Ta šala je prenaporna.
Možda ste primijetili klavir na pozornici.
Neki se možda pitaju:
„Zašto bi Jim Gaffigan imao klavir na pozornici?”
Pa…
ono što možda ne znate je da ja…
ne sviram klavir.
„Jime, to je bilo…
Dovukao je klavir samo za tu šalu?
To je jadno!”
Ovo je zgodna publika. Ajme.
Baš zgodna.
Jako zgodna publika.
Ne svi, znate, ne svi.
Ali ne govorim ništa novo, zar ne? Znamo gdje stojimo.
Naučimo to u ranoj dobi.
U vrtiću bi curice lovile slatke dečke na odmoru,
i recimo da se ja baš nisam natrčao.
Ili uopće.
S pet godina kad sam shvatio:
„Znači, tako će biti.
Morat ću smisliti neke šale.
I družit ću se s frajerima.”
Još uvijek se družim.
Tijekom karantene je prijatelj
sve vrijeme planirao vikend za frajere.
Svaki put kad bismo se čuli, zvučalo je sve gore.
„Stari, ovako ćemo,
iznajmit ćemo kolibu za vikend. Samo frajeri, bez žena.”
„Ispadam.”
„Ne, razmisli.
Samo frajeri, bez žena.
Pušit ćemo cigare, igrati poker.”
„Zvuči grozno.”
„Nisi promislio,
samo frajeri, bez žena, cijeli vikend, kao u zatvoru.”
„Jedva čekam.”
Moj brat Mitch svake godine ode s 30 tipova na golf.
Trideset frajera ode u Floridu.
Iznajme tri kuće, desetorica u svakoj.
Ujutro igraju golf, ručaju,
igraju golf popodne, vrate se u kuće
i seksaju se jedni s drugima.
Ne znam što rade, zvuči užasno.
Koliko drugarstva možeš otrpjeti?
Brat nije gej i očito ne bih mario da jest.
Ali ako bi ikad izašao iz ormara, rekao bi: „Dao sam ti toliko naznaka.”
„Doslovno sam išao na odmor s 30 frajera.”
„Iznajmili smo kuću na osami.”
„Igrali se sa štapovima i loptama po cijele dane.”
„Moram li ti nacrtati?”
Valjda pokušavam reći da ljudi postanu gej od golfa.
Idući put kad prijatelj kaže:
„Idem na golf s frajerima”, recite mu: „Dobru zabavu.”
Više volim miješano društvo.
Kliše je da su muškarci glupi,
a imam dovoljno muških prijatelja da znam da ima istine u tome.
Svaki muškarac ovdje ima prijatelja
za kojeg se ponekad pitaju kako uopće ima posao.
Ako nemate takvog prijatelja, vi ste taj prijatelj.
Da.
Za mene je to Ricky. Super tip.
Jednom smo išli na bacanje sjekira.
Znate što je to, bacite sjekiru, popijete pivo,
pokušate zaboraviti da nam je demokracija u krizi…
Odjednom se Ricky okrene prema meni i kaže:
„Za što su služile sjekire prije bacanja sjekira?”
Cijepanje drva.
On će: „Zbilja?”, a ja: „Prestani pričati.”
I kao pravi prijatelj, odjurio sam doma i napravio šalu od toga.
I zaboravio na to.
Mjesec dana poslije,
Ricky nazove i kaže:
„Uspio sam.
Sagradio sam prostor za bacanje sjekira iza kuće.”
Da, razveden je.
I…
Odmah se stao hvaliti.
„Sad mogu baciti sjekiru 18 metara i pogoditi u središte mete.”
Rekoh: „To je impresivno.
Znaš kad će ti to dobro doći? Nikad.”
Kaže mi: „Nikad ne znaš”, a ja kažem: „Da, znam.”
Čak i da ti provale u kuću dok imaš sjekiru u ruci,
nećeš reći: „Možeš prići tri metra bliže?”
Volim imati žene oko sebe iz mnogo razloga,
jedan od njih je da su privlačne, a muški nisu.
Kužite?
Zgodan muškarac je kao pogreška prirode.
Znate što je zajedničko svim zgodnim muškarcima?
Podsjećaju na žene.
Zar ne?
Heteroseksualci samo tako znaju tko je zgodan.
„Taj mora da je privlačan, jedva da sliči na muško.”
Žene su privlačne i u usporedbi s muškima, vrlo čiste.
Muškarci su odvratni.
Uopće se ne trude da ne budu odvratni.
Da nas vanzemaljci posjete, bili bi tako zbunjeni.
„Zgodni ženski rod se sprema sat vremena, a one dlakave zvijeri su samo spremne?
Nije ni čudo da stalno ratuju ovdje.”
Muški su odvratni i postaju još odvratniji s godinama.
Žene s godinama postaju otmjenije.
Muški s godinama izgledaju kao da se raspadaju.
Jeste vidjeli starca bez košulje?
Izgleda kao odokativni nacrt ljudskog bića.
Što je to, lik iz Simpsona?
Kako muški stare, stvari prestaju raditi.
Sinapse se više ne spajaju.
Inače mozak kaže: „Svaki mjesec će mu rasti dlaka na glavi.”
„Svaki mjesec nove dlake na glavi.”
Ali jednom mozak odluči:
„Svaki mjesec nove dlake svuda samo ne na glavi.”
Meni rastu na dijelovima tijela gdje mi ne trebaju.
Znate zašto starcima rastu dlake na čudnim mjestima?
Tako vam priroda poručuje: „Gotov si.”
„Prestani se pariti ili ću te pretvoriti u krzneni tepih.”
Ja sam donekle dlakav, ne kao neki, što je olakšanje,
jer kao što vidite, nisam osvojio genetsku lutriju.
Ćelav sam, slijep i blijed.
Ne bi me čudilo da se sutra probudim s repom.
„Znate onog repatog komičara?
Jako je blijed, čak mu i rep ima ćelu.”
Ljetos sam vidio tipa od 60 godina na bazenu, bez majice.
Ne s nešto dlake, cijeli je bio dlakav.
Na tren sam mislio da snimaju reklamu za GEICO.
Tip je bio tako dlakav
morao sam spriječiti najmlađeg sina da ga potapša.
„Daj da ti prvo omiriši ruku, sine.”
Bio je dlakav i šepurio se oko bazena
kao da se cijeli život nosi s čupavim situacijama.
Nitko nije ništa rekao, ali svi smo mislili:
„Molim te, ne ulazi u bazen.”
„Nitko ne želi vidjeti kako otresaš vodu s krzna.”
Prošao je pored svih,
i sjeo pokraj privlačne žene.
Bio sam impresioniran.
Ta žena nije marila za njegov izgled, već isključivo za njegov novčanik.
Ali svi želimo dobro izgledati, zar ne?
Svi želimo da nas jure po igralištu.
Neki se čak okrenu plastičnoj kirurgiji.
„Ne želim zvučati očajno,
ali možete mi izrezati lice nožem?”
„I učiniti me lijepim? Samo režite!”
Ludo je da više nas ne ode na plastičnu kirurgiju
jer živimo u društvu opsjednutom ljepotom.
Postoje studije. Na Harvardu su otkrili
da djeca vjeruju da su lijepi ljudi dobri.
Ista studija je otkrila da su djeca glupa.
Definitivno lijepima više gledamo kroz prste.
Ako je jako privlačna osoba tiha,
mislimo da je tajnovita.
Ako je debela osoba tiha, mislimo da misle o hrani.
I mislimo, ali i dalje smo tajnoviti.
Ne znate o kojoj hrani mislimo.
Dobro, o kolačima, uvijek je o kolačima.
Ali ne znate kakvim. Dobro, od čokolade.
Posljedica je da volimo biti s lijepim ljudima.
Jeste li ikad jeli vani
i imali jako zgodnog konobara ili konobaricu?
Sekundu mislite: „Ovo će biti dobar obrok.”
Ako imate ružnog konobara: „Trebamo li otići?”
Tako su nastali švedski stolovi.
„Sam ću se poslužiti, hvala.”
„Ne treba mi ta njuška kraj predjela, kužite?”
„Jime, ti si čudovište.”
Pratimo zgodne ljude na društvenim mrežama, Instagramu.
Lijepi imaju milijune pratilaca,
lajkamo im fotografije i nekad stavimo emoji vatricu.
Skroz prihvatljivo.
Napravite to u stvarnosti i idete u zatvor.
„Gospodine, što radite?”
„Pratim onu damu.”
„Zašto?” „Volim je gledati.”
„Možete joj dati ovu baklju kao poklon?
I ove ruke u molitvi?”
Svi moramo ohladiti s rukama u molitvi.
Nebulozno je koliko ih koristimo.
Frend šalje poruku: „Vidimo se na večeri. Molitva.”
„Ne, bez molitve. Zar nećeš stići?”
„Što predlažeš? Da jedemo ruke za večeru?”
Moja žena je vrlo zgodna.
Tako je, dio sam miješanog para.
To nije fer, zgodna je,
pametna je, kreativna. Ali znate što?
Ima očajan ukus za muškarce.
Pa smo kvit. Sretno sam oženjen,
ali jednom tjedno je zateknem kako me gleda kao:
„Mislim da te se moram riješiti.”
Jer je stalno razočaravam.
Živciram je.
Recimo, ovako je živciram.
Koristim kupaonicu.
Znam, ne bih trebao, ne?
Uvalim se u nevolje jer joj ne kažem da sam u kupaoni.
„Nestao si. Gdje si bio?”
„Nisam znao da trebam propusnicu.”
Uvalim se u nevolju i ako joj kažem da idem u kupaonu.
„Idem u kupaonu.”
„Opet?”
„Jesi li dobro?”
„Koji je to put danas?”
„Odvratan si.”
„Što uopće radiš unutra?”
„Uglavnom izbjegavam tebe.”
Kad je žena stvarno ljuta, ne daje mi tihi tretman.
Samo joj treba predugo da odgovori na jednostavno pitanje.
Stoji metar dalje, gleda u mobitel i pitam je:
„Kad trebamo ići na ono u školi?”
A ona:
„U kalendaru je.”
„Ljutiš se na mene?”
„Ne.”
Nedavno smo saznali da se par prijatelja rastaje
i naravno žena je bila uzrujana, zbog mene.
Nisam bio iznenađen jer to nije bio prvi put
da nešto s čim nemam veze ispadne moja krivnja.
Izbor Trumpa, suci zlostavljači žena, i to je moja krivnja.
Ispričam se jer sam nesvjesno isplanirao cijelu stvar.
Nikad ne bih opisao svoju ženu kao ludu jer želim ostati u braku.
Ali mislim da je zanimljivo
da ako muškarac nazove drugog muškarca ludim, to je kompliment.
„Moj pajdo Joey, on je lud.”
Joey: „Ma, to kažeš iz pristojnosti.”
Ali ako kažem: „Ovo je moja žena Jeannie, luda je.”
Već se znojim.
Ona je u New Yorku, ali nikad ne znate.
Da moja žena stoji ovdje
i kažem: „Ovo je moja žena, luda je.”
Bio bih mrtav.
Svi biste pljeskali.
„Pa, to je bio poučan trenutak. Da.”
Naučili smo nešto.
Držimo se.
Usput, ako ste na početku pandemije
bili u vezi
i ako ste još skupa, trebali bi vam platiti.
Zar ne?
Prije pandemije,
ako biste čuli da je par prekinuo, pomislili biste: „O, ne.”
Ali ako je netko prekinuo tijekom pandemije,
pomislili biste: „Pa, naravno.”
Žalili ste parove koji su ostali skupa.
„Još ste skupa? Ajme, žao mi je.
Suovisnost, je li?”
Nije važno koliko vam je veza jaka.
U jednom trenutku u pandemiji,
pogledali ste partnera i pomislili: „Radije bih imao koronu.”
Znam da zvuči grozno, ali istina je.
Svi su to doživjeli,
„Koliko je zapravo neugodan taj respirator?”
„Znam da ne možeš pričati,
ali znači li to da je ne bih čuo?”
„Imate respirator za uši?”
„Jime, ti si čudovište.”
Ona je fenomenalna majka.
Imamo petero djece. Možete li vjerovati?
Petero. Hvala, hvala.
Požalio sam to…
ima ih previše!
Puno previše.
Za večerom se nekad pravim da vodim reality show
koji se zove Dakle, misliš da ćeš ići na faks?
Ne mogu svi ići.
Ne svi, ne ako mislim kupiti onaj brod.
Šalim se. Naravno da neću kupiti brod…
ne dok ne kupim motocikl.
Djecu živciram.
Svu djecu roditelji živciraju.
Ironično, budući da su djeca u biti uništila roditeljima život.
Roditelji im posvećuju vrijeme,
energiju i novac.
A mi vraćamo roditeljima s ogorčenjem.
Jeste li vidjeli odraslu osobu kad je nazovu roditelji?
Kao da ih zove sakupljač dugova.
„Moja mama.”
„Da, znam da si brinula o meni četvrt stoljeća,
ali nije dobar trenutak.”
„Znaš što nije bilo dobro? Odreći se snova
zato da bi ti bio opće razočaranje.”
Ne želim reći da su djeca Božja kazna za seks.
Ali postoji argument.
Bog s neba: „Ovi malo previše uživaju.
Kako da ih navedem da se sutra mole?”
Volim biti roditelj.
To je najviše što ću napraviti u životu.
Ali to je nebulozni projekt.
Date djeci sve.
Sve im date, a onda jednog dana odu.
„Vidimo se. Hvala na ničemu.”
„Javim ako trebam pomoć s hipotekom.”
Nekad ne odu.
Ostanu i pretvore se u cimere.
Ne u mojoj kući.
Već imam ruksak za svakog.
Pitali su me što je to.
„To vam je poklon za rastanak kad navršite 18.”
„Jime, ti si čudovište.”
Trudim se biti dobar tata. Mislim da se trudim više od svog.
Njegova generacija nije morala ništa raditi.
Moj tata nije išao na roditeljske sastanke.
Nije znao ni da idem u školu.
Nije mu se dalo ni okrenuti glavu
ako se nešto događalo iza njega.
„Koji vrag se događa tamo?”
Ne znam je li bio nesposoban da je okrene
ili nije bilo vrijedno truda.
„Koji vrag se događa tamo?”
„Slavimo moj rođendan.”
„Stišajte se. Gledam Ironsides.”
Sretan rođendan ti
Moja djeca mi nabijaju grižnju savjesti.
Meni to ne bi palo na pamet.
Kći je glumila u predstavi u četvrtak i petak,
bio sam u četvrtak navečer, a u petak
vidjela je moj kofer i rekla:
„Nećeš doći na predstavu večeras?”
„Ti nikad nisi bila na mom nastupu.
Odradim 300 na godinu.”
Moj veliki plan.
Htio sam ih poučiti o odgovornosti tako da prodaju plakate na mom nastupu.
Pošaljem poruku kćeri:
„Hoćeš prodavati plakate na mom nastupu? Plaćam.”
Odgovori: „Zvuči super.”
Pošaljem poruku sinu:
„Hoćeš prodavati plakate na mom nastupu? Plaćam.”
Odgovori: „Ne, hvala. Ne treba mi lova.”
On nema love.
Ima moju lovu.
Odgovorim: „Mičem te iz oporuke.”
Šalim se, nikad nije bio u njoj.
Kad me moj otac nešto tražio,
ne bi uopće čekao na odgovor.
„Hoćeš počistiti prilaz?” I ode.
Podrazumijevalo se da ću počistiti prilaz ili iseliti.
Malo sam ga se bojao.
Za moju djecu sam bankovni službenik kojeg moraju trpjeti.
Jednom tjedno se samo pojave preda mnom.
„Mama kaže da mogu kupiti morskog psa…
pa mi treba tvoja kartica.”
„O čemu ti to?”
„Opet se dere, mama!”
Kad je moj tata bio negdje u kući, nisam išao onamo.
„Piškit ću vani.”
A starija braća i sestre su me slali da postavljam pitanja.
„Pitaj tatu možemo li na sladoled.”
„Neću, neću.”
„Idi, premlad si da te ubije.”
„Tata?” „Kog vraga hoćeš?”
Rekao je „ne”.
Dok nisam dobio djecu, nisam uopće razumio tatu.
Usput, ako nemate djecu,
ništa od ovog nema smisla.
Čak i koncept subotnje večeri.
Ako nemate djecu, jedva čekate.
Kad imate, mislite: „Kome možemo platiti da dođe ovdje…
i pripazi na ovo dijete?”
Kriteriji vam se drastično spuste.
Isprva: „Moraju imati doktorat.”
Na kraju: „Pa, koliko dugo je bio u zatvoru?”
„Ubojstvo? Nije ubio djecu, zar ne?”
„Sotonist? Kao naručen.”
Roditelji će vam reći da su im djeca obogatila život.
Izložila su ih stvarima o kojima nisu ni sanjali.
S djecom radite stvari koje nikad niste očekivali.
Recimo, ja idem van.
Jeste šetali s jako malom djecom?
Nemate pojma što s njima.
„Pa, ja obično pijem ovdje.
Tko želi spavati?”
Čudno je kad klinci imaju prijatelje koje ne volite.
„Tommy dolazi? Ja odlazim.”
„Pošalji mi poruku kad ode.
Jer je nezreo.”
Nisam bio spreman za sve te aktivnosti.
Pokupite djecu i odvedete ih na jednu,
pa onda na drugu.
A ako nemaju nijednu,
morate izmisliti jednu ili će završiti na methu.
Uvijek tražite aktivnost kao roditelj.
Odveo sam djecu u zabavni park Ripley, vjerovali li ne.
Ne znam jeste li ikad bili tako očajni.
Što da kažem o Ripley, vjerovali ili ne?
Uglavnom je ne.
Nije zanimljivo, čak nema ni mnogo stvari.
Kao da su samo ispraznili neko skladište.
Ali divim se poslovnom modelu.
Većina pokušava zadobiti povjerenje kupaca.
Ne i Ripley.
„Vjerovali ili ne, fućka nam se.”
„Znamo da se nećete vratiti.”
Još se navikavam na tinejdžere.
Nedavno je 17-godišnja kći rekla da želi biti glumica,
što je ludo jer kad sam ja bio te dobi,
izašao je film Društvo mrtvih pjesnika,
odličan film s Robinom Williamsom,
koji glumi učitelja koji nadahne učenike da iskoriste život.
Jedan od učenika želi biti glumac.
Pridruži se trupi, pozove tatu da pogleda predstavu,
poslije mu kaže da želi glumiti.
Tata kaže: „Nećeš biti glumac, glupost.
Traćenje vremena i novca…”
Klinac je toliko rastrojen da se ubije,
onda učitelja otpuste i klinci stoje na klupama…
Uglavnom, super film.
Sad kad sam otac tinejdžera,
shvatio sam da je tata iz Društva mrtvih pjesnika imao pravo.
Šalim se. Znam da je pouka filma: „Nemoj biti učitelj.”
Moja žena prezire tu šalu.
Ne znam što klinci misle.
Mislim da ni ne znaju što radim.
Ili bolje mislio sam da ne znaju
do prošle Noći vještica.
Moj 10-godišnji sin Michael nije znao u što da se preruši,
što je kriza.
Ako ste roditelj, znate to.
Dva dana prije Noći vještica, prišao mi je i rekao:
„Znam što ću biti za Noć vještica.
Bit ću stand-up komičar.”
Bio sam ganut.
„Ajme, hoćeš biti tata za Noć vještica.”
A on će: „Ne, hoću biti John Mulaney.”
Šamar ravno u lice.
Hvala vam puno, ljudi.
Hvala vam.
Prijevod titlova: Leona Grujić