Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Díky!
ŽIVĚ Z MINNEAPOLIS
Páni. Díky moc.
Díky.
Moc vám děkuji.
To je milé.
Skoro bych díky tomu zapomněl, že do týdne umřeme.
Dělám si srandu. Bude to tak měsíc.
Víte, jak jsme si mysleli, že je po pandemii?
Radostně jsme si říkali, že jsme do zvládli.
Asi jsme vypadali jako pitomci.
Poplácávali jsme se po zádech.
„Jsem rád, že jsem pomohl nemocným tím, že jsem nechodil ven.“
„Není po všem? Dovnitř už se nevrátím.“
„Ať ti nemocní umřou.“
Ještě není po všem.
Tahle pandemie je jako seriál, který měl údajně skončit,
ale pak se ho chopil Netflix.
Na další řadu nejsem připravený.
Nevím, jak vy, ale já se chystal, že rodinu už nikdy neuvidím.
Rodiče ten pocit znají.
Je to jako výměna plínky uprostřed noci.
Jste vyčerpaní. Je to hnus. Ale musíte to udělat.
Vyměníte plínku, natáhnete mu dupačky,
a když to dítě pokládáte zpět do postýlky,
slyšíte, jak se plínka znovu plní.
Takové to bylo v roce 2021.
Znovu a znovu.
Plínka, která se plnila znovu a znovu.
Vlastně mi chybí první dny pandemie. Tehdy to byla zábava.
Mysleli jsme si, že nás ochrání mytí rukou.
„Myjte si ruce, budeme v pohodě.“
„Tak jo.“
Vzpomínáte, než byly dostupné testy, měli všichni kamaráda, co se chlubil:
„Jo, COVID už jsem měl.
Bylo to v roce 1991.
Jo, tenkrát se mu říkalo COVID-91.
Měl jsem ho několikrát, vyléčil jsem se mytím rukou.“
Příznaky totiž byly matoucí.
Pořád jsou matoucí.
„Co je příznakem?“
„Cokoli.“
„Jak jako cokoli?“
„Kladení otázek je příznak.“
„To nemůže být pravda.“
„Popírání je důležitý příznak.“
Otírali jste nákup? Já to dělal.
Bylo to divný.
„Jsem normální chlap, co čistí krabici sušenek.
Takhle vypadá OCD?“
O pár týdnů později si říkáte: „Vypadají dost čistě. Očistil jsem je!“
Ale prevence je třeba.
Nepanovala žádná shoda, každý si jel to svoje.
„Máme lockdown.
Žádná práce, žádná škola.
Máme svoji bublinu.
Bublina je moje rodina a ti dva, co vídáme
každý týden na sex party.
Jo, radši si dávám pozor.“
Zažili jsme stejnou pandemii,
ale každý máme jinou zkušenost.
Existují faktory.
Když je vám 25 a jste zdraví, řeknete si, že si dáte koronavirovou výletní plavbu.
Pokud vám ale je víc než 25… Možná vás to překvapí, ale mně je víc…
Hlídáte si zprávy mnohem víc.
Hlasatel jede: „Starší lidé jsou riziková skupina.“
A vy si říkáte: „Jak moc starší?
Jen ti vážně staří?
Nebo i ti, co na střední neměli mobil?“
Je to tak?
Nikdo se nepovažuje za starého.
Váš skutečný věk vás jen občas propleskne.
Dělal jsem dobročinnost pro nemocnici. Nóbl akce.
Když jsem dorazil, přiběhla ke mně ženská: „Propána, my chodili na stejnou vysokou.“
Byla mladší, ale povídali jsme si. Znali jsme stejná místa.
Když jsem pak odcházel, zastavila mě: „Ve kterém roce jsi absolvoval?“
A já říkám, že v roce 1988.
A ona na to: „Propána. To jsem se narodila.“
Plesk!
Přímo do ksichtu.
Jak na to reagovat? Říkám: „To jsem se taky narodil.“
A ona, že to není vtipný.
Pak jsem šel do auta a cpal se jídlem, až jsem přestal vnímat.
Někdy bylo třeba zprávy dešifrovat.
Hlasatel říkal:
„Zranitelní jsou starší lidé a lidé s komorbiditami.“
Ko… čím?
Komorbiditami.
Což, jak nám později došlo, znamená:
„Tlustoprdi chcípnou.“
Ale to ve zprávách říct nemohli.
Sanjay Gupta nemohl říct:
„No, Andersone, všichni tlustoprdi chcípnou.“
Tak řekli komorbidity.
Doma to bylo: „Zlato, co je komorb…“
„Nevím, podej omastek.“
Pak nám došlo, že mluví o tlustých lidech.
A když jste měli nadváhu, říkali jste si: „O jak moc tlustých?“
„Bavíme se o tlusťoších z Walmartu, nebo o Jimu Gaffiganovi?“
Já to pochopil.
Pochopil jsem to. Začal jsem cvičit. Jedl jsem zdravě, šlo to dobře.
Jednou jsem se koukl do zrcadla a řekl si, že to stačí.
Rozdíl mezi životem a smrtí není dostatečná motivace.
„Budeš žít dýl.“
„To mi nestačí.
Co to něčím osladit? Přihodit kousek pizzy?“
Snažil jsem se.
Manželka mi koupila váhu,
romantika nevymřela.
Já o ni nežádal, byl to dar.
Já bych to neudělal.
„Všechno nejlepší, zlato. Tady máš váhu a make-up.
Jen mi na tobě záleží.“
Je to moderní váha.
Má aplikaci, takže vláda ví, jakou mám nadváhu.
Nevím, proč má aplikaci.
Asi aby mě mohl někdo vydírat.
„Zaplaťte, nebo prozradíme, jak tlustý jste.“
„Ale já nemám kryptoměny.“
Spustil jsem aplikaci, postavil se na váhu a na telefonu se objevilo číslo. 68 kilo.
Dobře, bylo to přes 100.
Dobře, bylo to hodně přes 100.
Kdyby to byla staromódní váha, tak číslo 100 ani neuvidíte.
Prostě to bylo přes 100.
A pod mojí váhou na telefonu se malým červeným písmem objevil nápis.
Neměl jsem brýle, zeptal jsem se dcery: „Co se tam píše?“ A ona: „Obézní.“
Plesk! Přímo do ksichtu.
Podíval jsem se na ni a říkám, že ta apka chce aktualizaci.
Pak jsem běžel do kuchyně a cpal se jídlem, až jsem přestal vnímat.
Pořád nosíme roušky. Bývaly doby, kdy se roušky nenosily.
To byl krásný den.
Vzpomínáte, jak jste šli poprvé ven bez roušky?
Zvláštní, že?
Připadali jste si nazí. „Páni, cítím se jako Evropan.
Jsem na francouzské Riviéře?“
Přemýšlel jsem nad rouškou z tang.
Něco vkusného, ale nezbedného.
„Vidím jeho tváře, ale stejně je tajemný.“
Kulatý, bledý a hodně plešatící.
Ten kluk z Indiany kolem chodící.
Jak tu tak chodí, lidé kolem dí:
„Fuj.“
Na začátku bylo divné vidět ostatní bez roušek, že?
Některým byste chtěli říct, že si je raději měli nechat.
Že je to tak lepší pro ně i pro všechny ostatní.
Potkali jste během pandemie někoho, koho jste znali jen v roušce?
Když je pak vidíte s holou tváří,
řeknete si: „Jejda.“
Jako by vás někdo podvedl. „Tvůj obličej ti vůbec nesedí k hlasu.
Kdo ti ukradl bradu?“
Zásadní zjištění při pandemii ale bylo, kolik cvoků tu s námi žije.
To bylo docela překvapení.
Věděli jsme, že tu je pár Unabomberů, ale že jich bude tolik?
Nebo že je budeme mít v příbuzenstvu?
Je to tak?
Každý máme příbuzného nebo kamaráda,
který se projevil jako cvok.
„Já už nevěřím v realitu.“
„Dobrý vědět.“
Jako odhalení pohlaví, ale se šíleností.
„Pravda už není pravdivá.“ „Uvidíme se na Díkůvzdání.“
Mám pocit, že se mi to dělo častěji, protože mám excentrické přátele.
Normálně bývají hrozně zábavní. „Bigfoot existuje, chlape.“
Ale ten stejný člověk začal během pandemie:
„Tom Hanks žere děti.“
„To neříkej.“
„Tom Hanks žere děti.
A když tomu nevěříš, tak je žereš taky.“
„Jasně.
Tom Hanks žere děti.
Vždycky jsem si myslel, že žere děti.“
Během lockdownu mi nejvíc chyběly restaurace.
Ano, je to překvapivé.
Ani jsem si neuvědomil, jak moc mi chybí, dokud jsem poprvé nešel jíst ven
a neuvědomil si, že hvízdám na cizí jídlo.
„Jo.
Já bych s tebou dělal věci.
Jen mi dej vidličku a nůž.“
„Jime, jsi venku.“ „Pardon.“
Bude to znít podlézavě, ale věřím, že pandemie byla nejtěžší pro matky.
Rozhodně pro ně byla nejtěžší, že?
Nebo pro muže, kteří s nimi musejí žít.
Bylo to šílený. Nevím, jak to manželka zvládla.
Měli jsme pět dětí na distanční výuce. Mé děti byly dobré.
Udržovaly si distanc od výuky.
Chtěli jsme po dětech, aby se učily
na stejné věci, na jaké hrají Minecraft.
To je jako by se klub hubnutí scházel ve fastfoodu.
Bylo to šílený.
Rozhodně jsem se došel k poznání,
jak těžké to učitelé mají.
A jak hloupá volba kariéry to byla.
Že?
Někdy po prvním kartonu skotské jsem se zadíval na manželku a řekl jsem:
„Až tohle skončí, pokud bude ta možnost, vezmu tě, kamkoli budeš chtít. Kamkoli.“
A manželka: „Chtěla bych na Havaj.“
A já: „Myslel jsem spíš oblast Trojstátí.“
Ona zas: „Chci na Havaj. A děti chci s sebou.“
A já: „Čí děti?“
Ona: „Naše děti.“
Informoval jsem se. Bylo to levnější než rozvod,
tak jsme jeli na Havaj.
A…
Havaj je výjimečné místo. Fakt jo.
Všude je tam taková aloha atmosféra. Lidé se zdraví „aloha“, ale já se stydím.
Oni na mě: „Aloha.“ A já na ně: „Ahoj, ha.“
Znamená to něco?
I když jsem místní výraz použil správně, vymstilo se mi to.
Třeba „mahalo“ a místní na mě:
„To není nutné. Jen kývněte hlavou a my vám dáme vepřové.“
Já tam totiž vyčníval. Nevypadal jsem ani jako turista.
Vypadal jsem jako někdo, koho tam mají, aby se turisté nestyděli.
„Jste v pohodě. Chcete vidět trapnost? Jim Gaffigan.“
Havaj se nedá srovnat s jinými státy.
Je to tropický ráj.
Jako by Havajci byli polynéský národ, který jsme si přivlastnili.
Chápete? Jako by to ani nebyla část Spojených států.
Jako bychom přišli na prohlídku:
„Pěkný, pěkný.
Na líbánky ideální. Bereme.“
Havajci: „Jsme normální stát.“
„Hezký. A hezký květinový trička, taky bereme.“
A Havajci vám to řeknou. Přímo do očí.
Řeknou: „Ukradli jste nám zemi.“ A já: „Jak bych to řekl?
My ukradli všechnu zemi.
Tady to asi bolí víc, protože je tu hezky.
Ale naštvaní lidi se najdou i v Detroitu.“
Žena vybrala Havaj, protože miluje pláže. A jak vidíte, já také.
Celou dobu jsem se neustále mazal a přemazával opalovacím krémem.
Naštěstí jsem díky tomu bělejší.
Jaký parchant vymyslel,
že sliz, co chrání bledé před sluncem,
způsobí, že budou vypadat jako Bílí chodci?
To je krutý.
Měli by nabízet i jiné barvy.
„Hele, tady je týpek z Blue Man Group.“
Proč je opalovací krém bílý? K čemu?
„No, tihle bělásci mají rádi přírodní dresink,
tak to nechme podle jejich vkusu.“
Já se neopálím. Ani trochu.
Nemám stupeň medium rare.
Vypadám, jako bych ani nebyl venku,
nebo jako bych utekl z krematoria.
Nic mezi tím.
Vím, že lidé chodí na pláž relaxovat. Připadá jim to tam uklidňující.
Mně ale ne.
Jako být alergický na včely
a pak na dovolené dělat včelaře.
Mým jediným cílem bylo se nespálit.
Nechci být spálený dospělý.
Vidíte spálené dítě? „Rodiče to mají těžké.“
Vidíte spáleného dospělého?
„To je alkoholik.“
Že?
Protože…
Spálenina na dospělém
je jako šarlatové písmeno
špatného úsudku.
Neomluvitelná věc.
„Tentokrát mě to překvapilo.
Nečekal jsem, že ta žhavá koule bude tak pálit.“
Mimo pláž jsme podnikali různé věci.
Naposled jsem dělal skluzy na laně.
Co je to s námi?
„Chceš mít pocit, že umřeš?
Zaplatíš 200 dolarů, abys měl šestkrát pocit, že umřeš?“
Co prostě vstoupit do vozovky?
„Ten autobus mě málem trefil. Cítím se naživu.“
Co si sundat roušku na sjezdu motorkářů?
Je to tak?
Pokud jste zkoušeli sjezd na laně, umíte zpomalit. Roztáhnete ruce a nohy.
To vás prý zpomalí. Ale taky to vypadá jako sebevražda.
„Jestli nechtěl umřít, proč dělal ten křídový obrys?“
Je to zvláštní. Jak na to vůbec přišli?
„Hele, telefonní sloupy mezi sebou mají dráty.
Co tam třeba přivázat turisty?“
„Proč by to turisté dělali?“ „Nevím. Proč platí za plavání se žraloky?“
Byli jsme šnorchlovat.
O sebe jsem se nebál, žraloci by mi koukli na nohy a řekli si:
„Nevypadají skutečně.
Do další figuríny už kousat nebudu.“
Občas, když jsme šli na pláž,
jsem se šel sám projít.
Byla to nuda, ale já si to ozvláštnil.
Začal jsem nosit pytlík kečupu.
Uprostřed cesty jsem ho otevřel a natřel si ho na obličej a ruce.
Pak jsem chodil k zamilovaným párům:
„Neviděli jste moji ženu?“
„Ne.“
„Ale slyšeli jste, jak na mě řve?
Pořád cítím její hříchy.“
„Jime, ten vtip je děsivý.“
„Je to děsivý vtip.“
Pandemie pokračuje, ale…
Museli jsme se s ní vyrovnat.
Rok a půl nebyly žádné svatby,
dětské narozeninové oslavy, rodinné sešlosti,
ale měla i stinné stránky.
Že?
Některé věci už se asi nevrátí.
Třeba slavnostní průvody. S těmi je asi konec.
Ono na nich stejně nebylo nic zajímavého.
Říkáte: „Děcka, koukejte, lidé pochodují.
Vytvářejí zbytečný provoz.“
Před pandemií, když jste narazili na průvod,
nikdy jste neříkali: „Paráda, průvod.“
Vždycky jste lidi tak trochu nesnášeli. Jediní, kdo si průvody užívali,
byli lidé v tom průvodu.
I lidé na chodníku si říkali, jak dlouhý asi je.
Nejlepší na většině průvodů
je samozřejmě pochodová kapela.
V televizi při pohledu ze vzduchu vypadá vážně působivě, že?
Ale když jste na ulici, máte pocit, že na vás útočí šprti.
„Jéje, jsou tady. Schovejte Xboxy.“
Pochodové kapely jsou ale super.
Trénují stejně jako sportovci.
Neustále nacvičují.
Je úžasné, kolik úsilí vkládají do něčeho,
co vlastně nikdo nemá rád.
Dělám si srandu.
Vím, že jsou tu lidé z pochodových kapel a…
Kvůli nim… Víte…
Pravdou je, že pochodová kapela vezme písničku…
Ohromující… Jakoukoli…
A zničí ji.
„Páni, netušil jsem, že můžu tolik nenávidět ‚Uptown Funk‘.“
Neposloucháte písničku a neřeknete si: „Kéž by ji zpracovala pochodová kapela.“
Chápu, že tu jsou hrdí členové pochodových kapel.
Přiznávám, že já bych v pochodové kapele hrát nemohl.
Já totiž měl sex.
„Teď ho seřeže pochodová kapela.“
Ne, vím, že to lidi v pochodové kapele baví.
Ale mně to připadá jako odrazování od hudební kariéry.
„Ty chceš být muzikant? Tak jo.
Oblékni si kostým maskota.
O poločase pochoduj kolem hřiště, my si zatím dáme hotdog.
Dělej to pár semestrů, pak uvidíme, jestli chceš být muzikant.“
Věděli jste… Já to nevěděl. Pochodové kapely bývaly vojenské.
Pochodovaly s armádami do boje,
zvedaly morálku a zastrašovaly nepřítele.
Nevím, jak to mělo fungovat.
„Ale ne. Oni umí ‚Fleetwood Mac‘.
Neměli bychom se stáhnout? Co když mají Lindseyho Buckinghama?“
Jak někoho s trubkou přesvědčili, aby šel do bitvy?
„Jen jdi.“
„Nebudou mít zbraně?“
„Budeš s nimi bojovat hudbou.
Když přežiješ, tak nás ráno vzbuď tím…“
Líbí se mi, když hráči na trubku mají takové to dusítko.
Kdo to vymyslel?
„Slyšel jsem tě hrát na trubku. Připomnělo mi to, jak jsem ucpal záchod.
Vsadil jsem se, že sním šest Big Maců.
Mám ten zvon tady. Je docela čistý.
Mohl bys ho dát na konec svého drahého hudebního nástroje
a zakvákat?
Do toho.“
„Nechtěl bys být instalatér?“
Směšný.
Každý člověk zná někoho, kdo je mi podobný.
Každý týden za mnou někdo přijde a říká: „Znám někoho, kdo je ti podobný.“
Nikdy nevím, jak reagovat. „Pozdravuj. Ať používá opalovací krém.“
A ta osoba, co se mi podobá, nemá nikdy zajímavou práci.
„Jo, seká nám trávník.
Ani mu neplatíme. Seká jen tak.“
Zní to jako moje geny.
Na sociálních sítích mi občas posílají fotky mimin,
která jsou mi prý podobná.
Tohle mimino vypadá jako Jim Gaffigan.
Lidem se zdá k popukání,
že vypadám jako bledé, buclaté, plešaté novorozeně,
které kadí do plíny.
Občas jsou lidé milí.
„Proč naše dítě vypadá jako Jim Gaffigan?“
„Protože jsem ti spal se ženou.“
Pokud vám připadá ponižující, když tvrdí, že vypadáte jako dítě,
vězte, že mi posílají i fotky koček, které prý vypadají jako já.
Ne jednou dvakrát, mluvíme tady o tuctu různých koček.
Vždycky stejná zpráva.
„Tahle kočka vypadá jako Jim Gaffigan.“
Nevím, co tím naznačují.
Že jsem zplodil nemanželské kotě?
Po představení mi bylo smutno, procházel jsem se,
zaběhlá kočka si řekla o cigaretu,
já řekl, že nekouřím,
začali jsme si povídat
a najednou vycházelo slunce.
Tu kočku už jsem nikdy neviděl.
Pořád ale cítím její srst.
Pokud vám připadá ponižující,
když někdo tvrdí, že vypadáte jako mimino nebo kočka,
měli byste vědět, že jsem dostal fotku něčího kolene.
Byl tam vzkaz: „Tohle koleno vypadá jako Jim Gaffigan.“
Víte co? Vážně vypadám jako to koleno.
Ale nevím, co tím naznačují.
Že jsem zplodil nemanželské koleno?
Po představení mi bylo smutno,
procházel jsem se, jedno koleno si řeklo o cigaretu,
já řekl, že nekouřím, a začali jsme si povídat.
A najednou vycházelo slunce.
To koleno už jsem nikdy neviděl.
Pokud vám připadá ponižující,
když někdo tvrdí, že vypadáte jako vrásčitá, masitá část cizí nohy…
Je to tak.
Připadalo mi to tak. Ale pak mi něco došlo.
Uvědomil jsem si, co se stalo.
Dávalo to smysl.
Asi tak jeden z vás si možná pomyslí, že jsem cvok, ale zbytek to pochopí.
Stalo se to, že ten člověk s kolenem šel k plastickému chirurgovi…
Je to tak? A řekl: „Chci, aby mé koleno
vypadalo jako nejvíc nedoceněný americký komik.“
A ten chirurg se zeptal: „Myslíte Johna Mulaneyho?“
Ten s kolenem na to: „Ne, Jima Gaffigana.“
Plastický chirurg zas: „Toho neznám.“
A ten s kolenem:
„Je takový bledý a buclatý, vypadá jako mimino nebo kočka.“
Tak to nejspíš bylo.
Je to zvláštní.
Taky mi říkají, že vypadám jako jiní lidé.
V Utahu mi říkají, že vypadám jako mormon.
Můžete vypadat jako náboženství?
Já asi ano. Informoval jsem se.
Nevypadám jako zakladatel mormonství.
Nevypadám jako současný vůdce mormonů.
Nevypadám ani jako chlap, co by mohl mít víc žen.
Jen tak nějak vypadám jako mormon.
Mormoni už samozřejmě polygamii nepraktikují.
Ale bývaly doby, kdy mormon mohl mít víc manželek.
Nevím, jestli to byl ten tahák.
Svoji ženu miluju, ale můžu říct, že další nechci.
Mám pocit, že zklamávat jednu mi bohatě stačí.
Chtěli byste dvě naštvané manželky?
A nemoct pít kafe?
Ne, díky.
Snad to nezní jako rýpání do mormonů.
Organizovaná náboženství mají negativní stereotypy.
Naštěstí jsem katolík, takže se mě to netýká.
Někdy mi to lidé nevěří. „Vážně jsi katolík?“
„Ne, říkám to, abych udělal dojem.
Chci vypadat, že mám dobrý úsudek.“
Teď to vypadá, že katolíci věřící odhánějí.
Jako by si říkali: „Co budeme dělat dál? Co teď?
Neuděláme papeže z Billa Cosbyho? Zkusme to.“
Katolíci jsou umělci ve ztrácení věřících.
Už když v roce 1054 došlo k rozkolu, kdy se rozešla pravoslavná
a římskokatolická církev.
Pravoslavní říkali: „Chceme slavit Vánoce v lednu.“
A katolíci zas: „Máme rádi pedofily.“
Jo, i pro mě je to tvrdý.
A pak protestantská reforma.
Dějiny náboženství jste nečekali, co?
V 16. století došlo k protestantské reformaci.
Kdy Martin Luther… Asi čekal, že bude nejslavnějším Martinem Lutherem…
Že jo? Asi si říkal: „Je to tak. Jsem nejlepší Martin Luther.
Jednoho dne určitě budu mít vlastní svátek.“
Ne, Martin Luther měl 95 tezí,
ale svátek nedostal.
V té době byla katolická církev zkorumpovaná.
Naštěstí už není.
Občas se katolíci vztekají.
„Když tak kritizuješ církev, proč jsi katolík?“
Protože věřím, že lidé jsou chybující bytosti.
To je jeden z důvodů.
Hlavně se ale bojím manželky.
Nemyslím, že je organizované náboženství nutně špatné.
Jde ale o lidský výklad.
U většiny náboženství říká bůh totéž.
„Chci, abyste se měli rádi.“
A lidi na to: „Chápu, chápu. Prý máme zabít homosexuály.
Jdeme na to.“
A všechna organizovaná náboženství kvůli tomu mají problémy.
Muslimové to zabili.
„Katolíci, myslíte, že si umíte znepřátelit lidi?
Podržte mi hummus.
Ukážu vám, jak se to dělá.“
Někteří na mě teď koukáte a říkáte si: „Jime, vypadáš jako z Hitlerjugend.
Co si myslíš o judaismu?
Znič si dnes večer kariéru.“
Já se nebojím. Řeknu, co si myslím.
Myslím si, že je judaismus perfektní.
Není na něm nic špatného. A rád bych hrál ve více filmech.
To…
To byla…
To byla trocha podbízivého antisemitismu.
Jediné organizované náboženství
bez negativního stereotypu je buddhismus.
Čekali byste víc amerických buddhistů.
Koukněte na Buddhu. Vypadá jako Američan.
Buddha vypadá jako někdo, s kým koukáte na zápas.
„Buddha má k play-off vždycky soudek.
Buddha!“
Ve skutečnosti byl ale Buddha hubený. Nebyl velký.
Udělali z něj tlouštíka kvůli lákavosti náboženství.
V té době totiž tloušťka symbolizovala úspěch.
V té době symbolizovala úspěch i bledá pleť.
V té době bych byl jako Jeff Bezos, takže…
Bezos. Kdo je váš oblíbený miliardář rádoby astronaut?
Věřili byste, že si můžete vybrat?
A nejen mezi dvěma lidmi.
Žijeme v době, kdy si miliardáři staví rakety,
aby létali do vesmíru, ale nikdo se neptá:
„Víme jistě, že platí všechny daně?
Znám totiž pár učitelů, kterým chybí pomůcky.“
Jako by ti miliardáři naplňovali plán pětiletého kluka.
„Až vyrostu, budu bžiliardář!
A postavím si kosmickou loď!
Poletím do vesmíru!“
„Dobře, Jeffrey.
Ale teď je čas jít spát.“
Skoro je mi líto jejich účetních.
Nejspíš říkají: „Měl jste úžasný rok. Vydělal jste 40 miliard dolarů.
Zakamufloval jsem to. Vypadá to, že jste na nule.
Když se budete držet při zemi, bude to v pohodě.
Nechystáte něco?“
„Postavil jsem raketu.
Chci letět do vesmíru.“
„Ale máte se držet při zemi. Na této planetě.“
„A hraje roli, že je ta raketa ve tvaru penisu?“
Líbí se mi miliardářské argumenty pro lety do vesmíru.
„Letím do vesmíru, abyste jednou do vesmíru mohli i vy.
Letím já, pak poletíte vy.“
Já do vesmíru nechci.
Já chci do Itálie.
Co zapracovat na tom?
Nedávno jsem viděl stopaře. Ti už se moc nevidí.
Dnes už jim neříkáme „stopaři“.
Říkáme jim vrazi.
To přesně dělají. Vraždí ty hodné lidi, kteří je svezou.
Asi nedostatek vděčnosti.
„Díky, že jsi zastavil.“ Bod.
Stopování ustalo, bylo nebezpečné pro obě strany.
Pro stopaře i pro řidiče.
V určitou chvíli určitě došlo k tomu,
že vraždící řidič hledal stopaře,
jednoho nabral a on to byl taky vrah.
Řidič říká: „Zabiju tě.“
A stopař říká: „Já zabiju tebe.“
A pak se začali smát.
Určitě se hodně nasmáli.
A pak se do sebe pomalu, ale jistě zamilovali.
A o tom je můj muzikál.
Jmenuje se Stopnutí.
Přiletěl jsem ve čtvrtek. Cestou z letiště
jsem viděl chlapa na motorce. Vypadal spokojeně.
Kdykoli vidím na dálnici motorku, napadne mě stejná věc.
„Umřeš.“
Co děláš na dálnici? Umřeš.
A jediný důvod, proč si to říkám, je ten, že umře.
Co je k tomu vede?
„Musím jet někam daleko.
Pojedu autem, nebo na židli s motorem, co ani nemá bezpečnostní pás,
a když kýchnu, tak už nebudu moct chodit? Žiju, takže jedu.“
A pak umřeš!
Motorky slyším dřív, než je vidím. Všichni to známe.
„Páni, ten má ale malý penis.“
Netušil jsem, že jsou motorky tak hlasité,
protože chtějí, abyste věděli, že zemřou.
Mám kamarády, co mají rádi motorky.
Některé ženy žerou motorkáře.
„Miluju nebezpečný chlapy.
Kteří nemají na auto.
A kteří určitě umřou.“
Motorkáři jsou ale fascinující.
Jde o unikátní americkou subkulturu.
Strašně nezávislí chlapáci, že? Jde jim o nezávislost.
„Chci být tam venku na cestě.
Jen já a má motorka.
A dalších 30 chlapů.
Ve stejném oblečení.
Jedeme tak blízko, že se můžeme líbat.“
Teď ho seřeže pochodová kapela a motorkářský gang.
Motorkáři jsou dospěláci, kteří si volají jako osmiletí kluci.
„Ahoj, nepůjdeme se večer projet?
Nechci jet sám. Bojím se. Zeptej se mámy.“
Vtipné to je, protože motorkáři působí hrozivě.
Vztekle.
Motorkáři působí navztekaně. Je to tím, že je jim zima?
Vesta, ale bez košile? Musí mrznout.
„Kéž bych měl šálu.
Šálu a Uggy.
A možná dýňové latte.“
Vesta bez košile je mezi motorkáři rozšířená.
Je to kvůli posměchu?
„Koukněte na Curtise,
má pod vestou tričko. Je jako holka.
Nakopeme mu prdel.
A pak ho políbíme.“
Občas vidíte motorkáře, jak někoho veze. Většinou je to žena.
Chlapi se vozit nechtějí.
Je těžké se vézt na motorce,
aniž byste někoho dlouze a důvěrně objímali.
„Jedeme, Virgile.
Krásně voníš, Virgile.
Co je to? Šeřík?
Děláš sedy lehy, Virgile?“
V létě na dálnici občas vidíte i cyklisty.
Když takového cyklistu vidíte, je oblečený, jako by jel Tour de France.
„Prohráváš!
A navíc umřeš.“
Měli by se zamyslet nad designem těch svých helem.
Jsou hrozně aerodynamické. „Zas tak rychle nejedeš.
Jedeš na kole, nejsi ve filmu Tron.
A obleč se!
Proč ty elasťáky?
Chceš bojovat s Blue Man Group?“
„Kolik narážek na ně ještě budeš mít?“
Viděli jste na dálnici cyklistu, který by neměl elasťáky?
Vypadá jako pod vlivem.
Zavolej si Uber.
Cyklista ale nikdy nikoho neveze.
Nemá místo.
I on už sedí na klice od dveří.
„Jen si tady sednu na pět hodin.
Nevím, proč nemůžu mít děti.“
Přesně. Rejpám do cyklistů. Co udělají? Hodí po mně lahev se savičkou?
„Dohnal bych tě, ale mám na botách hřeby.“
Vážně jsou ty hřeby nutné?
Jsi ve Starbucks.
„Máte ovesné mléko?“
Lidem na bicyklu se říká cyklisté,
lidem na motorkách zas motorkáři.
Víte ale, že motorkáři cyklisty šikanují?
„Hele, my máme motor a vy ne.“
Cyklisti na to: „Jsou i kola s motorem.“
„To je nám fuk. A taky se budeme oblíkat jako ten chlap z Village People.“
„To jsme chtěli my.“
„Ne, vy se oblečete jako gymnastky.“
„Dobře.“
Motorkáři i cyklisté se oblékají jako na maškarní.
Žádná jiná forma dopravy nemá uniformu.
Lidé na výletní lodi se neoblékají jako piráti.
Není to nutné.
Motorkáři a cyklisté, sice na dvou kolech, ale naprosto odlišní. Snaží se o to?
Dokonce i řídítka.
Cyklisté je mívají blízko u sebe. Motorkáři zas úplně nahoře.
„Tohle je pohodlný.
Připadám si jako borec.
A už vím, proč mám peněženku na řetězu.“
Jednokolkáře na dálnici nepotkáte.
Víte proč? Všichni jsou mrtví.
Já je totiž zabil. Nemáte zač.
Existuje silnější žadonění o pozornost než jednokolka?
Možná skákací tyč.
Jak ji prodávali?
„Na téhle tyči dvakrát poskočíte a pak spadnete na hubu.“
„Zajímavé. Cvičením se to zlepšuje?“
„Ne, vůbec ne.“
„Jednu si vezmu.“
Jednokolkáři se ale tváří, že nechtějí pozornost.
Vždycky se tváří ohromně nenuceně,
ale nohama fakt makají. Vždycky…
„Čau, jak se všichni máte?
Ne, vůbec nic nedělám.
Nemáte tři kuželky na žonglování?
Otrávím vás dvěma zbytečnými dovednostmi.“
Chce to zbytečně moc úsilí.
Možná jste si všimli, že je tu i piano.
Někteří si možná říkáte:
„Hele, proč má Jim Gaffigan na jevišti piano?“
A…
Možná jste si neuvědomili, že…
neumím hrát na piano.
„Jime, to bylo…
Fakt tam má piano jen kvůli tomu vtipu?
Dost trapný.“
Mám tady pohledné publikum. Páni.
Velice pohledné.
Velmi pohledné publikum, co?
Neplatí to o všech z vás.
Ale to není žádná novinka. Víme, jak na tom jsme.
Dozvídáme se to už velice časně.
Vzpomínám si, jak holky ve školce honily pěkné kluky.
Musím říct, že já se moc nenaběhal.
Spíš vůbec.
Už v pěti letech jsem si říkal:
„Tak takhle to bude.
Budu muset psát vtipy.
A ven budu chodit s klukama.“
Pořád chodím ven s klukama.
Během lockdownu jsem měl kamaráda, který celou dobu plánoval chlapský víkend.
Kdykoli jsem s ním mluvil, znělo to míň a míň lákavě.
„Kámo, uděláme tohle.
Najmeme si na víkend chatku. Jen chlapi bez ženských.“
„Do toho nejdu.“
„Ne, zamysli se.
Jen chlapi, žádný ženský.
Celý víkend budeme kouřit doutníky a hrát poker.“
„To zní hrozně.“
„Ty ses nezamyslel.
Celý víkend jen chlapi, žádný ženský. Jako ve vězení.“
„Už se těším.“
Každý rok letí brácha Mitch na golf s 30 muži.
Třicet chlapů. Letí na Floridu. Najmou si tři domy. Deset chlapů na dům.
Ráno hrají golf, společně se naobědvají, odpoledne hrají golf a pak jdou domů.
Kde spolu asi mají sex.
Nevím, co dělají. Zní to hrozně.
Kolik pospolitosti může chlap chtít?
Bratr není gay. Samozřejmě by mi to nevadilo.
Ale kdyby s tím někdy přišel, řekl by: „Naznačoval jsem to fakt hodně.
Jezdil jsem na dovolenou s 30 chlapama.
Bydleli jsme spolu.
Celé dny jsme si hráli s klacky a koulemi.
Jasnější už to být nemohlo.“
Asi tím chci říct, že golf dělá z lidí gaye.
Příště, až vám kámoš řekne:
„Jdu s klukama na golf,“ odpovězte: „Užij si to.“
Dávám přednost smíšené společnosti.
Říká se, že chlapi jsou blbí.
Mám dost kamarádů, abych věděl, že to tak někdy je.
Každý z nás má kamaráda,
u kterého si říkáme, jak si asi může udržet práci.
Pokud si to o žádném neříkáte, tak jste to vy.
Jo.
Jeden takový můj kamarád je Ricky. Super kluk.
Jednou jsme šli házet sekerami.
Pije se tam pivo, hází se sekerou.
Chcete zapomenout na krizi demokracie a…
Ricky se na mě zadíval a řekl:
„Než se jimi házelo, k čemu se ty sekery používaly?“
„K sekání dřeva.“
A on na to: „Vážně?“ Tak jsem mu řekl, ať radši mlčí.
A jako dobrý přítel jsem běžel domů a zahrnul to do stand-upu.
Pustil jsem to z hlavy.
Asi o měsíc později
mi najednou volá Ricky a říká: „Mám to.
Udělal jsem si na dvorku dráhu na házení seker.“
Ano, je rozvedený.
A…
Hned se začal vytahovat.
„jo, hodím sekeru 18 metrů a trefím střed terče.“
A já na to: „To je super. Víš, kdy se to bude hodit? Nikdy.“
On na to: „Nikdy nevíš.“ A já: „Ale vím.“
I kdyby se k vám někdo vloupal a vy náhodou drželi sekeru,
neřeknete mu: „Pojď o 3 metry blíž.“
Ženy kolem sebe mám rád z mnoha důvodů.
Jeden z nich je ten, že jsou atraktivní, muži ne.
Víte?
Když vypadá dobře chlap, je to náhoda.
A víte, co mají společného atraktivní muži?
Vypadají trochu jako ženy.
Je to tak?
Jen tak heteráci poznají, kdo vypadá dobře.
„Ten musí být atraktivní. Skoro ani nevypadá jako chlap.“
Ženy jsou atraktivní. V porovnání s muži jsou čistotné.
Chlapi jsou nechutní.
Ani se moc nesnažíme, abychom nebyli.
Kdyby nás navštívili mimozemšťané, byli by zmatení.
„Tomu atraktivnímu ženskému pohlaví
trvá příprava asi hodinu, ale ta chlupatá zvířata můžou prostě jít?
Není divu, že se tady pořád válčí.“
Muži jsou nechutní. Čím jsou starší, tím jsou nechutnější.
Ženy jsou s věkem elegantnější.
Stárnoucí muži vypadají, že se rozkládají.
Viděli jste staršího chlapa bez trička? Vypadá jako první náčrt člověka.
Co je to? Postavička ze Simpsonů?
Když chlapi stárnou, přestává toho hodně fungovat.
Synapse se přestanou spojovat.
Normálně si mozek říká: „Co měsíc musím doplnit porost na hlavě.“
Ale pak si řekne:
„Co měsíc musím doplnit porost všude na těle, jen ne na hlavě.“
Chlupy mi rostou tam…
kde je nepotřebuju.
Víte, proč mají starší chlapi chlupy na divných místech?
Příroda tak říká: „Končíš.
Přestaň se pářit, nebo z tebe udělám předložku.“
Rostou mi chlupy, naštěstí ne tolik jako jiným. To je fajn.
Jak vidíte, nevyhrál jsem genetickou loterii.
Jsem plešatý, slepý a bledý.
Nepřekvapilo by mě, kdybych se probudil s ocasem.
„Viděli jste toho komika s ocasem? Je bledý. A má lysinu i na ocase.“
V létě jsem v bazénu viděl asi 60letého chlapa bez trička.
Ten neměl moc chlupů. Byl samé chlupy.
Na chvíli jsem si říkal, že tam točí nějakou reklamu.
Ten chlap… Byl tak chlupatý, že si ho můj nejmladší chtěl jít pohladit.
„Nejdřív ať ti očuchá ruku.“
Měl hrozný svetr. A chodil si kolem tak sebevědomě,
jako by celý život řešil chlupaté situace.
Všichni mlčeli, ale mysleli si totéž:
„Prosím, nechoď do bazénu.
Nechceme vidět, jak se pak oklepáváš.“
Ten chlap prošel kolem ostatních
a posadil se vedle atraktivní ženy.
Ohromilo mě to.
Ta žena dokázala nevnímat jeho vzhled. Soustředila se čistě na jeho peněženku.
Ale všichni chceme vypadat dobře.
Chceme, aby nás honili na hřišti.
Někteří dokonce podstupují plastické operace.
„Nechci znít zoufale,
ale mohl byste mi rozřezat obličej?
Ať vypadám dobře. Nepřestávejte řezat!“
Je ohromující, že takových lidí není víc,
naše společnost je totiž posedlá krásou.
Jsou studie… Je harvardská studie,
která říká, že děti považují za milejší hezké lidi.
Tatáž studie zjistila, že jsou děti hloupé.
Hezcí lidé si toho můžou dovolit víc.
Když je atraktivní člověk tichý,
říkáme si, že je záhadný.
Když je tichý nějaký tlouštík, říkáme si, že myslí na jídlo.
Ona je to pravda, ale jsme i záhadní. Nevíte, na jaké jídlo myslíme.
Dobře, je to dort. Vždycky je to dort.
Ale nevíte… Dobře, je to red velvet.
Každopádně jsme rádi s krásnými lidmi.
Byli jste někdy v restauraci se skutečně atraktivní obsluhou?
Hned vás napadne, že si tam pochutnáte.
Když máte ošklivou obsluhu, říkáte si, jestli neodejít.
Tak asi vznikly švédské stoly. „Díky, naložím si sám.
Nechci toho pobudu u předkrmu. Chápete?“
„Jime, jsi hrozný.“
Hezké lidi sledujeme na sociálních sítích, na Instagramu.
Krásní lidé mají miliony sledujících,
lajkujeme jejich fotky, někdy přidáme ohnivé emodži.
Je to společensky přijatelné.
Kdybyste to udělali v reálu, jdete sedět.
„Promiňte, pane, co to děláte?“ „Sleduji tu paní.“
„Proč to děláte?“ „Rád se na ni koukám.“
„Můžete jí dát tuhle pochodeň?
A tyhle sepjaté ruce?“
Všichni používají emodži sepjatých rukou.
Používáme je až moc.
Kamarád: „Tak u večeře. Sepjaté ruce.“
„Sepjaté ruce? Naznačuješ, že nedorazíš?
Nebo snad budeme jíst ruce?“
Má žena je moc hezká.
Ano, jsem součástí smíšeného páru.
Není to spravedlivé, vypadá dobře, je chytrá a kreativní. Ale víte co?
Nemá vkus na chlapy.
Tím se to vyrovnává. Manželství je spokojené.
Ale tak jednou týdně ženu přistihnu, jak se na mě dívá:
„Budu tě muset nechat jít.“
Neustále ji totiž zklamávám.
Dělám otravné věci.
Jedna věc, co moji ženu otravuje.
Používám záchod.
Já vím. Neměl bych, že?
Mám problém, když jí neřeknu, že tam jdu.
„Vypařil ses. Kde jsi byl?“
„Nevěděl jsem, že je nutné povolení.“
Mám problém, když jí řeknu, že jdu na záchod.
„Jdu na záchod.“
„Už zase?
Není ti nic?
Po kolikáté už dnes jdeš?
Jsi nechutný.
Co tam děláš?“
„Schovávám se před tebou.“
Když se žena naštve, nemáme tichou domácnost.
Jen si dává na čas, když mi má odpovědět.
Stojí vedle mě a kouká do telefonu. Ptám se:
„V kolik je ta školní záležitost?“ A ona…
„Je to v kalendáři.“
„Ty se na mě zlobíš?“
„Ne.“
Nedávno jsme zjistili, že se jedni naši přátelé rozvádějí.
Nepřekvapivě se na mě žena naštvala.
Nepřekvapilo mě to. Nebylo to poprvé,
co se na mě žena zlobila kvůli něčemu, za co jsem vůbec nemohl.
Trumpovo zvolení, Kavanaughova slyšení, všechno moje chyba.
Já se omlouvám, protože jsem to tak podvědomě chtěl.
Manželku bych za šílenou neoznačil, jsem totiž rád ženatý.
Ale je zajímavé,
že když chlap o chlapovi řekne, že je to cvok, je to lichotka.
„Tohle je můj kámoš Joey. Je to cvok.“
A Joey na to: „Ale dej pokoj.“
Ale říct: „Tohle je má žena Jeannie. Ona je cvok.“
Jsem nervózní, jen to vyslovím.
Je sice v New Yorku, ale člověk nikdy neví.
Kdyby stála tady a já řekl: „Tohle je má žena. Ona je cvok.“
Je po mně.
A vy byste tleskali.
„Ano, poučný okamžik.
Něco jsme se naučili.“
Ne, držíme se.
Mimochodem, pokud jste na začátku pandemie byli ve vztahu
a stále v něm jste, měli by vám zaplatit.
Je to tak?
Když jste o něčím rozchodu
slyšeli před pandemií, řekli jste si: „Ale ne.“
Když jste o tom slyšeli během pandemie, řekli jste si: „Jo, no jasně.“
Soucítili jste s páry, které se nerozešly.
„Pořád spolu? To mě mrzí.
Spoluzávislost, co?“
Nezáleží na tom, jak silný jste měli vztah.
V určitou chvíli během pandemie
jste se zadívali na partnera a řekli si: „Radši bych ten koronavir.“
Vím, že to zní hrozně, ale je to tak.
Všichni si někdy řekli:
„Co všichni mají proti ventilátoru?
Vím, že nebudu mluvit. Ale budu ji dál slyšet?
Nemají ventilátory na uši?“
„Jime, jsi hrozný.“
Má žena je úžasná matka. Máme pět dětí. Věřili byste tomu?
Pět dětí. Díky.
Lituju toho.
Je jich totiž hrozně moc.
Je jich vážně moc.
U večeře někdy předstírám, že uvádím reality show
s názvem Tak ty myslíš, že půjdeš na vysokou.
Všechny děti tam jít nemůžou.
Rozhodně ne, když si pořídím loď.
Dělám si srandu, loď si nepořídím.
Určitě ne dřív, než si pořídím motorku.
Podle dětí jsem otravný.
Všem dětem připadají rodiče otravní.
Což je ironie, protože děti rodičům v podstatě zničily život.
Rodiče věnují dětem svůj čas, energii i peníze.
Odměnou jim za to je jen rozhořčení.
Slyšeli jste někdy dospělého mluvit s rodičem?
Zní to jako hovor s vymahačem dluhů.
„Eh, to je máma.“
„Jo, vím, že ses o mě čtvrtstoletí starala,
ale teď se to nehodí.“
„Víš, co se mi nehodilo? Vzdát se svých snů,
abys mě pak neskutečně zklamal.“
Nechci naznačovat, že děti jsou Božím trestem za sex.
Ale dalo by se to tak říct.
Je tam nahoře a říká si: „Nějak moc si to užívají.
Jak bych je zítra přivedl k modlení?“
Rodičem jsem moc rád.
Je to ta nejdůležitější věc v mém životě. Je to ale šílené.
Svým dětem dáváte vše.
Dáte jim vše. A ony pak jednoho dne odejdou.
Řeknou: „Měj se! Díky za nic.
Dám vědět, až budu potřebovat pomoc s hypotékou.“
Někdy ale neodejdou, že?
Drží se u vás. Jsou z nich spolubydlící.
To se u nás nestane.
Všechny už mají připravené batohy.
Už je viděly. Ptaly se, na co jsou. Říkám: „Až vám bude 18, dostanete je.“
„Jime, jsi hrozný.“
Chtěl jsem být dobrý táta. Myslím, že se snažím víc než můj otec.
Tátova generace nemusela dělat nic.
Táta nikdy nechodil na rodičovské schůzky.
Táta ani nevěděl, že chodím do školy.
Táta se ani neohlédl,
když se za ním něco dělo.
„Co se to tam vzadu sakra děje?“
Nevím, jestli nemohl otáčet hlavou
nebo jestli jsem mu za to nestál.
„Co se to tam vzadu sakra děje?“ „Slavíme moje narozeniny.“
„Tak se zklidněte, sleduju Ironsides.“
Hodně štěstí,
zdraví.
Děti ve mně vyvolávají pocit viny.
Nikdy by mě to nenapadlo.
Moje dcera měla ve čtvrtek a v pátek představení.
Ve čtvrtek jsem tam byl, v pátek ráno mě viděla s kufrem. Říká:
„Ty tam večer nepůjdeš?“
„Tys na mém představení nebyla nikdy.
Dělám jich 300 ročně.“
Měl jsem plán,
jak učit děti zodpovědnosti prodejem plakátů po mých představeních.
Napsal jsem tedy dceři:
„Chceš prodávat plakáty po představení? Zaplatím.“ Odpověděla: „To zní skvěle.“
Pak jsem napsal totéž synovi.
Odpověděl: „Ne, díky, nepotřebuju peníze.“
Nemá své peníze.
Má moje peníze.
Odpověděl jsem: „Vydědím tě.“
Dělám si srandu. Dědit stejně neměl.
Když mě otec o něco požádal, ani nečekal na odpověď.
„Odházíš sníh na příjezdové cestě?“ A pak odešel.
Bylo jasné, že buď odházím sníh, nebo se odstěhuju.
Táty jsem se docela bál.
Děti mě považují za pokladníka v bance, se kterým neochotně vyjednávají.
Objeví se u mě jednou za týden.
„Máma mi dovolila žraloka.
Tak mi asi půjč kreditku.“
Ptám se: „Co to má sakra být?“ „Už zase křičí, mami!“
Když byl táta někde v domě, já se té části domu vyhýbal.
„Vyčurám se venku.“
Měl jsem starší sourozence, kteří mě posílali se ho ptát.
„Zeptej se, jestli pojedeme do restaurace.“
„Nejdu.“ „Běž. Jsi moc malý, tebe nezabije.“
„Tati?“ „Co sakra chceš?“ „Tak prej ne.“
Dokud jsem neměl děti, tátu jsem nechápal.
A pokud nemáte děti,
tohle byste ani chápat neměli.
Ani koncept sobotní noci.
Když nemáte děti, říkáte si: „Sobota!“
Když jste rodiče, říkáte si: „Komu tak zaplatím, aby přišel…
a pohlídal tohle dítě?“
Prudce vám klesnou standardy.
Nejdřív chcete, aby měli titul.
Pak jen řešíte, jak dlouho v tom vězení byli.
„Vražda? Ale nešlo o dítě, že ne?“
„Satanistka? Tak to zapadnete.“
Rodiče vám řeknou, že jim děti obohatily život.
Dělali díky nim věci, které nikdy nečekali.
S dětmi děláte věci, které byste nikdy nečekali.
Já třeba musím chodit ven.
Byli jste někdy venku s malými dětmi? Nevíte, co tam s nimi dělat.
Říkáte si: „Tady normálně piju.
Nechcete si zahrát na spaní?“
Je divné, když mají děti kamaráda, kterého nemusíte.
„Tommy přijde sem? Tak to já padám.
Napiš, až Tommy odejde.
Je nedospělý.“
Nečekal jsem, kolik kroužků děti mají.
Odvezete dítě do jednoho, vyzvednete ho a vezete to dalšího.
Když nemají kroužky, musíte něco vymyslet, nebo začnou fetovat.
Jako rodič pořád něco vymýšlíte.
Vzal jsem děti do muzea Věřte, nebo nevěřte.
Nevím, jestli jste někdy byli takhle zoufalí.
Co vám o tom můžu říct?
Spíš tomu nevěřte.
Ani to není zajímavé. Nemají tam moc věcí.
Jako by vybrali sklad nějakého tuláka.
Obdivuji ale ten obchodní model.
Většina podniků se snaží získat si zákazníkovu důvěru.
Tady ne.
„Věřte, nebo nevěřte. Nám je to jedno.
Stejně se nevrátíte.“
Pořád si zvykám na naše puberťáky.
Má 17letá dcera mi nedávno řekla, že chce být herečka.
Šílený, když já byl v tom věku,
vyšel film Společnost mrtvých básníků.
Úžasný film s Robinem Williamsem.
Hraje učitele, který učí studenty, aby se chopili příležitosti.
Jeden ze studentů chce být herec.
Hraje v představení, pozve tam tátu
a po představení mu řekne, že chce být herec.
Táta řekne: „Nebudeš herec, to je pitomost, ztráta času a peněz…“
Kluka to tak zničí, že se zabije.
Učitele vyrazí a děti si stoupnou na lavice…
Je to super film.
Teď jsem otcem puberťačky.
Došlo mi, že táta v tom filmu měl pravdu.
To je vtip. Pointa filmu byla v tom, že nemáme být učitelé.
Manželka tenhle vtip nenávidí.
Děti… Nevím, co si myslí. Nejspíš ani neví, čím se živím.
Tedy myslel jsem si, že to neví.
Do minulého Halloweenu.
Můj 10letý syn, Michael, nevěděl, za co chce jít.
Což je krizovka. Pokud jste rodiče, tak to víte.
A dva dny před Halloweenem přiběhl a řekl: „Už vím, co chci být.
Budu stand-upový komik.“
Dojalo mě to.
„Ty chceš jít na Halloween za tátu?“
A on: „Ne, chci být John Mulaney.“
Plesk! Přímo do ksichtu.
Díky moc, lidi.
Cením si toho.
Překlad titulků: Tomáš Slavík