Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
Tak! Tak!
LIVE FRA MINNEAPOLIS
Hold da op. Mange tak.
Tak. Tak.
Tak skal I have. Tak.
Det er pænt af jer.
Jeg glemmer helt, at vi alle sammen er døde om en uge.
Jeg laver sjov. Det er sikkert først om en måned.
Kan I huske, da vi troede, pandemien var ovre?
Alle var så glade. "Vi gjorde det!"
Ej, vi må have set dumme ud.
Alle klappede sig selv på ryggen.
"Jeg er glad for, at jeg hjalp de syge ved at blive indenfor.
Er det ikke slut? Jeg går ikke ind igen.
De syge må bare dø."
For det er ikke slut.
Pandemien er ligesom en TV-serie, man troede var sløjfet,
men så købte Netflix rettighederne.
Jeg har ikke forberedt mig selv på endnu en sæson.
Jeg ved ikke med jer, men jeg havde ikke tænkt mig at se min familie mere.
Forældre kender følelsen.
Det er ligesom at skifte ble midt om natten.
Man er udmattet. Det er ulækkert. Men man er nødt til at gøre det.
Så man skifter bleen og får endelig natdragten på igen,
og da man lægger babyen forsigtigt ned i sengen,
hører man, at bleen fyldes op igen.
Og det er året 2021.
Om og om igen.
En ble, der fyldes op om og om igen.
Jeg savner den første tid af pandemien.
Den var sjov.
Dengang vi troede, at håndvask ville beskytte os.
"Vask jeres hænder. Så skal det nok gå."
"Okay."
Inden man bare kunne gå ned og blive testet,
havde alle en pralende ven:
"Ja, jeg har allerede haft covid. Jeg havde det i 1991.
Ja. Dengang hed den covid-91.
Jeg har haft det et par gange. Jeg kurerede det med håndvask."
For symptomerne er forvirrende.
De er stadig forvirrende.
"Hvad er symptomerne?"
"Alt."
"Hvad mener du med alt?"
"At stille spørgsmål er et symptom."
"Det kan da ikke være sandt."
"Fornægtelse er et alvorligt symptom."
Tørrede I jeres dagligvarer af? Det gjorde jeg.
Det føltes fjollet.
"Jeg er bare en normal fyr, der rengør en pakke kiks.
Er det sådan, det er at have OCD?"
To uger senere tænkte man: "Ah, de ser da rene ud.
Jeg har gjort dem rene."
Men man måtte tage forholdsregler.
Alle oplevede det forskelligt. Folk smurte tykt på.
"Der er nedlukning. Intet arbejde, ingen skole.
Vi har vores boble.
Den består af min familie og to andre, som vi ser til en ugentlig sexfest.
Man må hellere være forsigtig."
Vi gennemgik alle den samme pandemi, men havde forskellige oplevelser.
Der var faktorer.
Folk på 25 ved godt helbred sagde: "Ja, ja. Jeg tager på covid-krydstogt."
Men hvis man var over 25, og måske vil det overraske jer, men det er jeg,
så fulgte man bedre med i nyhederne.
Nyhedsfolkene sagde: "Risikogruppen er ældre."
Og man tænkte: "Men hvor gammel? Skal man være gammel gammel,
eller jeg-havde-ingen-telefon-i-gymnasiet gammel?"
Har jeg ret?
Ingen anser sig selv for at være gammel.
Ens alder smækker bare en lige i ansigtet af og til.
Jeg var til et velgørenhedsarrangement. Et fint event.
Da jeg kom, sagde den kvindelige arrangør: "Gud, vi har gået på samme college."
Hun var yngre, men vi talte sammen. Vi var kommet mange af de samme steder.
Og da jeg var på vej derfra, kom hun op til mig
og spurgte: "Hvilket år dimitterede du fra college?"
Og jeg svarede: "1988."
Og hun svarede: "Gud, det år blev jeg født."
Smæk!
Lige i ansigtet.
Jeg vidste ikke, hvad jeg skulle sige. "Jeg blev også født det år."
Hendes blik sagde: "Det er ikke sjovt."
Bagefter proppede jeg mig med mad, indtil jeg ikke længere følte noget.
Nogle gange måtte man afkode nyhederne.
Nyhedsværten sagde: "De sårbare er ældre og folk med komorbiditeter."
Hvabehar?
Komorbiditet.
Til sidst fandt vi ud af, at det er kode for: "Alle tyksakkerne dør."
Men det siger de ikke i nyhederne.
Sanjay Gupta kan ikke gå ud og sige: "Alle tyksakkerne dør."
Så de brugte komorbiditet. "Skat, hvad er en komor…"
"Hvem ved. Ræk mig sovsen."
Så fandt vi ud af, at de talte om fede mennesker.
Og hvis man var overvægtig, spurgte man sig selv: "Hvor fed?
Skal man være Walmart-fed eller Jim Gaffigan-fed?"
Jeg forstod budskabet. Jeg ved ikke med jer, men jeg begyndte at dyrke motion.
Jeg spiste sundt. Men en dag så jeg mig i spejlet og tænkte: "Nu er det slut."
At undgå døden motiverer ikke så meget, som man skulle tro.
"Du lever længere."
"Det er ikke grund nok. Smider du en pizza oven i hatten?"
Jeg forsøgte.
Min kone gav mig en vægt, så det er stadig hedt mellem os.
Jeg bad ikke om den. Det var en gave. Det kunne jeg aldrig slippe afsted med.
"Tillykke, skat. Jeg har købt en vægt og lidt makeup til dig.
Jeg passer bare på dig."
Det er en hightech vægt.
Den har en app, så staten kan følge med i min overvægt.
Jeg ved ikke, hvorfor den har en app.
Måske så jeg kan blive udsat for ransomware.
"Betal, eller vi fortæller folk, hvor fed du er."
"Men jeg har ingen kryptovaluta."
Jeg indstillede appen, gik op på vægten. Min vægt viste sig på telefonen. 70 kilo.
Okay, den var over 90.
Okay, den var langt over 90.
På en gammeldags vægt, ville man ikke kunne se tallet 90 mere.
Men indenfor en rimelig skala.
Og under min vægt på telefonen stod der et lille ord med små røde bogstaver.
Jeg havde ikke briller på og spurgte min datter, som svarede: "Der står fed."
Smæk! Lige i ansigtet.
Jeg kiggede bare på min datter og sagde: "Jeg må opdatere appen."
Bagefter proppede jeg mig med mad, indtil jeg ikke længere følte noget.
Vi går stadig med mundbind. Engang skulle man ikke gå med mundbind.
Det var en sjov dag.
Husker I den første gang, I gik ud uden mundbind? Det var mærkeligt, ikke?
Man følte sig nøgen. Man tænkte: "Jeg føler mig helt europæisk.
Er det her den franske riviera?"
Jeg havde lyst til at tage et g-strengsmundbind på.
Noget stilfuldt, men frækt.
"Den overlader da lidt til fantasien.
Oh la la."
Rund og bleg og tyndhåret
Går drengen fra Indiana en tur
Og på sin vej, siger folk han møder
"Adr!"
I starten var det underligt at se folks ansigter uden mundbind.
Man havde lyst til at gå op til folk: "Du bør beholde mundbindet på.
Det klæder dig bedre. Alle har gavn af det."
Mødte I nogen under pandemien, som I kun har kendt med mundbind?
Og da I endelig så deres ansigt, tænkte I: "Uha."
Man følte sig snydt.
"Wow, dit ansigt passer ikke med din stemme.
Og hvem har stjålet din hage?"
Men pandemiens helt store overraskelse var, hvor mange tosser der findes.
Der blev vi forbavset.
Vi vidste godt, der fandtes Una-bombemænd, men ingen troede, der var så mange.
Eller at vi var i familie med et par af dem.
Har jeg ret?
For alle havde et familiemedlem eller en ven, der sprang ud som tosse.
"Jeg tror ikke længere på virkeligheden."
"Det er godt at vide."
Det var som afsløring af barnets køn, men for sindssyge.
"Sandheden er ikke længere sandhed." "Vi ses til thanksgiving."
Jeg synes, det skete ofte, for jeg har venner, der er excentriske tænkere.
Normalt er de ret underholdende. De siger ting som: "Bigfoot er ægte."
Men selvsamme person sagde i løbet af pandemien:
"Tom Hanks spiser babyer."
"Den er god med dig."
"Tom Hanks spiser babyer. Og hvis du ikke tror mig, spiser du babyer."
"Okay.
Tom Hanks spiser babyer.
Han har altid virket som en babyspiser."
Under nedlukningen savnede jeg mest restauranter.
Ja, sikke en overraskelse.
Jeg indså først hvor meget, første gang vi var ude at spise,
og jeg tog mig selv i at sidde og råbe efter andre folks mad.
"Ja.
Lad mig få fat i dig.
Skaf mig en kniv og gaffel."
"Jim, vi er ude." "Åh, undskyld."
Det er muligvis lefleri,
men jeg mener, at pandemien har været hårdest for mødrene.
Helt sikkert hårdest for mødrene, ikke?
Eller de mænd, som skulle leve med mødrene.
Jeg ved ikke, hvordan min kone gjorde det.
Vores fem børn havde fjernundervisning. Og mine børn gjorde det godt.
De virkede fjerne i løbet af undervisningen.
Vi bad vores børn om at gå i skole på samme enhed, som de spiller Minecraft.
Det er som at have et Weight Watchers-møde i en fastfoodrestaurant.
Det var helt vanvittigt.
Jeg fik virkelig øjnene op for, hvor svært det er at være lærer.
Sikke et dårligt karrierevalg.
Har jeg ret?
Jeg havde vist fået en whisky, da jeg vendte mig mod min kone
og sagde: "Når det er overstået… Når muligheden byder sig,
kan vi rejse hen, hvor du vil."
Min kone sagde: "Jeg vil til Hawaii."
Og jeg sagde: "Jeg mente i nabostaterne."
Hun sagde: "Jeg vil til Hawaii, og jeg vil have børnene med."
Og jeg sagde: "Hvis børn?"
Hun svarede: "Vores børn."
Det viste sig at være billigere end en skilsmisse, så vi tog til Hawaii.
Og…
Hawaii er et helt særligt sted. Det er det virkelig.
Man mærker "aloha-ånden".
Folk hilser med "aloha", og jeg er ham den akavede.
De siger: "Aloha," og jeg siger: "Hallo ha."
Betyder det noget?
Selv når jeg brugte de hawaiianske begreber rigtigt, gav det bagslag.
Hvis jeg sagde: "Mahalo," kiggede de indfødte på mig. "Det er unødvendigt.
Bare nik, så kommer vi med dit kød."
For jeg skilte mig ud på Hawaii. Jeg lignede ikke en turist,
men en de havde fået fat i, så turisterne ville føle sig bedre tilpas.
"Du klarer det fint. Se bare på Jim Gaffigan."
Hawaii kan ikke sammenlignes med nogen anden stat.
Det er et tropisk paradis.
Det føles næsten, som om Hawaii var en polynesisk østat, som vi bare overtog.
Ved I, hvad jeg mener? Som om det ikke var del af USA.
Vi tog bare derhen som til et åbent hus. "Lækkert. Lækkert.
Vi kan holde bryllupsrejse her. Vi tager det."
Og hawaiianerne modsatte sig.
"Ja, ja. Fin skjorte. Sådan en må jeg have."
Hawaiianerne siger det ligeud. "I stjal vores land."
Mit modsvar er: "Vi stjal hele landet.
Måske gør det mere ondt, fordi her er smukt.
Tro mig, der er folk i Detroit, der er vrede."
Min kone valgte Hawaii, fordi hun elsker stranden.
Det gør jeg også, som I kan se.
Jeg måtte konstant smøre mig ind i solcreme,
som heldigvis gjorde min hud endnu hvidere.
Hvad er det for en ondskabsfuld skid, der fandt på,
at den klæbrige masse, der beskytter blege folk mod solen,
også får dem til at ligne White Walkers?
Det er bare ondt.
De burde tilbyde andre farver.
"Fedt, der er en fyr fra Blue Man Group."
Jeg ved ikke engang, hvorfor solcreme er hvid.
"Blege folk elsker salatdressing, så…
…det bliver lige noget for dem."
For jeg bliver ikke solbrun. Ikke engang lidt.
Jeg opnår aldrig en moderat farve.
Enten ligner jeg en, der er blevet indenfor,
eller en, der kommer fra brandsårsklinikken.
Det er intet imellem.
Folk tager til stranden for at slappe af. De finder stranden afslappende.
Det gør jeg ikke.
Det er ligesom at være allergisk overfor bier og blive biavler i ferien.
Mit eneste mål var at undgå solskoldning. Jeg ville ikke være den forbrændte voksne.
Et solskoldet barn kan man vise forståelse for,
men en solskoldet voksen. Han må være alkoholiker.
Ikke?
Fordi…
En solskoldning på en voksen
er ligesom et flammende bogstav for dårlig dømmekraft.
Der er ingen undskyldning.
"Jeg var ikke forberedt denne gang.
Jeg vidste ikke, himlen ville være varm denne gang."
Udover strandture var der aktiviteter.
Jeg prøvede ziplining for sidste gang.
Hvad er der galt med os? "Vil du mærke, hvordan det føles at være døden nær?
Vil du betale 200 dollars for at føle det seks gange?"
"Jeg kan bare gå ud på kørebanen.
Jeg blev næsten ramt af bussen. Jeg føler mig levende."
Man kan også bare tage mundbindet af til et bikertræf.
Ikke sandt?
Folk med ziplining-erfaring ved, at man sænker farten ved at sprede arme og ben.
Det sænker angiveligt farten. Det ligner også et selvmord.
"Hvis han ikke vil dø, hvorfor så ligne en kridtoptegning af et lig?"
Hvordan finder man på ziplining?
"Hey, de to telefonpæle er forbundet af et kabel.
Hvad, hvis vi kommer turisterne derop?"
"Hvorfor ville turisterne gøre det?" "Hvorfor betale for at svømme med hajer?"
Vi tog ud og snorklede. Jeg var ikke selv bekymret.
Jeg tænkte, hajerne ville se mine ben og tænke: "De er ikke ægte.
Jeg bider ikke i en mannequin igen. Det er helt sikkert."
Af og til når min familie gik på stranden,
gik jeg en tur. Det var kedeligt, men jeg gjorde det sjovt.
Jeg tog en ketchuppakke med,
og halvvejs på turen åbnede jeg ketchuppakken
og smurte indholdet på hænder og ansigt. Så gik jeg op til kærestepar.
"Har I set min kone?"
"Nej."
"Men I hørte, at hun var ubehøvlet?
Jeg kan stadig lugte hendes synd."
"Jim, den joke er skræmmende.
Det er en skræmmende joke."
Pandemien fortsætter, men vi…
Vi bearbejder også dele af pandemien.
Halvandet år uden bryllupper,
børnefødselsdage, familiekomsammen. Men der var ikke kun gode nyheder.
Vel?
Jeg tror ikke, alle ting vender tilbage.
Parader for eksempel. Jeg tror, det er slut med parader.
Parader har aldrig været ret imponerende.
"Hey, børn, se. Folk går.
De skaber unødig trafik."
Hvis man løb ind i en parade før pandemien,
tænkte man aldrig: "Fedt, en parade."
Men hellere: "Jeg hader mennesker."
De eneste, der synes, paraden var sjov, var folk, der var med i den.
Selv folk på fortovet tænkte: "Hvor lang er den?"
Selvfølgelig er highlightet ved de fleste parader showbandet, ikke?
Og på fjernsyn er showbandet i fugleperspektiv virkelig imponerende.
Men på gaden føles det altid, som om man er blevet invaderet af nørder.
"Åh åh. Her kommer de. Gem din Xbox."
Men showbands er fantastiske.
De øver sig lige så meget som atleter.
De øver sig altid.
Sikke en stor indsats, der bliver brugt på at lave noget, som ingen kan lide.
Jeg laver sjov.
Jeg ved, her sidder nogle showbandmennesker.
Og til dem vil jeg sige,
at et showband kan tage en sang…
Det er imponerende. En hvilken som helst sang kan de ødelægge.
Man vidste ikke, man kunne hade "Uptown Funk" så meget.
Man lytter aldrig til en sang og tænker: "Bare der var en showbandversion af den."
Jeg ved, der er stolte showbandfolk til stede.
Og jeg kan afsløre, at jeg ikke kunne være med i et showband, for jeg har haft sex.
"Han får tæv af et showband."
Jeg ved godt, at folk værdsætter deres tid i showbandet.
På mig virker det, som om vi prøver at afskrække folk fra en musikkarriere.
"Vil du være musiker? Okay
Tag det her kommandørkostume på.
Gå rundt på banen i halvlegen, mens vi henter hotdogs.
Gør det et par semestre, og så kan vi se, om du stadig vil være musiker."
Jeg vidste ikke, at showbands begyndte som militærbands.
De førte hærene i kamp.
De var der for at skabe kampmoral og skræmme fjenden.
Jeg ved ikke, hvordan det virker. "Åh nej. De kender Fleetwood Mac.
Skal vi trække os tilbage? Hvad, hvis Lindsey Buckingham er med dem?"
Hvordan overbeviste de en trompetist til at marchere ind i kamp…
"Ind med jer."
"Har de ikke våben?"
"I bekæmper dem med musik.
Hvis I overlever, må I gerne vække os i morgen med en…"
Jeg elsker, når trompetisterne bruger den svupperformede dæmper.
Hvem har fundet på det? "Jeg hørte dig spille trompet.
Det mindede mig om, dengang mit toilet var stoppet.
Jeg havde spist seks Big Macs i et væddemål.
Jeg tog min svupper med. Den er næsten ren.
Hvis du sætter den i enden af dit dyre instrument og giver mig et wah-wah.
Kom nu."
"Hvad med at blive blikkenslager?"
Latterligt.
Folk kender altid nogen, der ligner mig.
En gang om ugen kommer folk op til mig og siger:
"Hey, jeg kender en, der ligner dig." Hvad skal jeg sige? "Hils ham.
Sig han skal tage solcreme på."
Og denne person, der ligner mig, laver aldrig noget imponerende.
"Han slår vores græsplæne.
Kvit og frit. Han gør det bare."
Det lyder som min genpulje.
Af og til på sociale medier sender folk billeder af babyer,
som efter sigende ligner mig.
"Den baby ligner Jim Gaffigan."
Folk synes, det er dødskægt, at jeg ligner et blegt, buttet, skaldet spædbarn,
som skider i en ble.
Af og til bliver folk lidt for friske. "Hvorfor ligner min søn Jim Gaffigan?"
"Fordi jeg har knaldet din kone."
Hvis I tror, det er ydmygende at få at vide, at man ligner en baby,
bør I vide, at jeg også har fået billeder af katte, der angiveligt ligner mig.
Ikke et par gange. Det er mange forskellige katte.
Altid den samme besked. "Denne kat ligner Jim Gaffigan."
Jeg ved ikke, hvad de antyder.
At jeg blev far til en kat udenfor ægteskabet?
Jeg var ensom efter et show, så jeg gik en tur.
En baggårdskat bad mig om en cigaret.
Jeg sagde, jeg ikke røg, og vi faldt i snak.
Pludselig stod solen op.
Jeg så aldrig den kat igen.
Jeg kan stadig lugte hendes skæl.
Hvis I tror, det er ydmygende
at få at vide, at man ligner en baby eller en kat,
bør I vide, at jeg engang fik et billede af en persons knæskal
med beskeden: "Denne knæskal ligner Jim Gaffigan."
Og ved I hvad? Jeg lignede faktisk den knæskal.
Men jeg ved ikke, hvad de antydede.
At jeg blev far til en knæskal udenfor ægteskabet?
Jeg var ensom efter et show,
så jeg gik en tur, og en knæskal bad mig om en cigaret,
og jeg sagde, jeg ikke røg, og vi faldt i snak.
Pludselig stod solen op.
Jeg så aldrig den knæskal igen.
Hvis I tror, det er ydmygende
at blive fortalt, man ligner en kødfuld, rynket del af en fremmed persons knæ…
Har I ret.
Eller det troede jeg. Men så gik det op for mig.
Jeg regnede ud, hvad der må være sket.
Det hele gav mening.
Måske vil en enkelt tænke: "Jim, du er skør."
Jeg tror, resten vil kunne se logikken.
Der skete det, at knæskalspersonen gik til en plastikkirurg.
Og han sagde: "Min knæskal skal ligne
den mest undervurderede komiker i Amerika.
Og plastikkirurgen sagde: "Mener du John Mulaney?"
Og knæskalspersonen sagde: "Nej, Jim Gaffigan."
Og plastikkirurgen sagde: "Ham kender jeg ikke."
Og så sagde knæskalspersonen:
"Han er en halvbleg, buttet fyr, som ligner en baby eller en kat."
Det var nok det, der skete.
Det er mærkeligt.
Normalt får jeg at vide, at jeg ligner andre mennesker.
I Utah siger de, at jeg ligner en mormon.
Jeg vidste ikke, man kunne ligne en religion.
Men det gør jeg åbenbart.
Jeg ligner ikke mormonernes grundlægger.
Jeg ligner ikke en nuværende leder af mormonerne.
Jeg ligner ikke engang en, der kunne have mere end en kone.
Jeg ligner bare en mormon.
Mormoner praktiserer ikke længere polygami.
Men engang kunne en mormonsk mand have mere end en kone.
Var det et salgsargument?
Jeg elsker min kone, men ved, at jeg ikke vil have en til.
Jeg føler, det er nok at skuffe en person.
Kan I forestille jer at have to koner, der er gale på jer?
Og at I ikke må drikke kaffe?
Nej tak.
Bare det ikke lyder, som om jeg er efter mormoner.
De fleste organiserede religioner har negative stereotyper.
Heldigvis er jeg katolik, så det behøver jeg ikke bekymre mig om.
Folk tror mig ikke. "Er du katolik?" "Nej, jeg siger det for at imponere dig.
Så jeg kan fremstå som en med god dømmekraft."
Det er, som om katolikker forsøger at miste tilhængere.
"Hvad kan vi ellers finde på?
Hvorfor gør vi ikke Bill Cosby til pave? Lad os prøve."
Katolikker har formået at få deres religion til at svinde ind.
Selv tilbage ved det store skisma i 1054, hvor de østlige ortodokse
og den romersk-katolske kirke brød,
bestemte de ortodokse: "Vi vil fejre jul i januar."
Og katolikkerne sagde: "Vi kan lide pædofile."
Ja. Den var også svær for mig.
Og så var der den protestantiske reformation.
Vidste I, det her var en lektion i religionshistorie?
Den protestantiske reformation fandt sted i 1500-tallet,
da Martin Luther, som troede, han ville blive den mest kendte Martin Luther.
Han sagde: "Nok er nok. Jeg er konge af Martin Lutherne.
Jeg får nok min egen helligdag."
Nej, Martin Luther havde 95 problemer, men en kælling var ikke et af dem.
For dengang var den katolske kirke ret korrupt.
Heldigvis er det forbi.
Nogle katolikker bliver ret vrede.
"Hvis du er så kritisk, hvorfor er du så katolik?"
Fordi jeg tror, mennesket er ufuldkomment. Det er en af grundene.
Men mest af alt er jeg bange for min kone.
Jeg synes ikke, der i sig selv er noget galt med organiseret religion.
Det er menneskets fortolkning.
I de fleste organiserede religioner siger Gud det samme. "I skal elske hinanden."
Og menneskets fortolkning: "Forstået. Han sagde, dræb homoer.
Lad os komme i gang."
Derfor har de fleste organiserede religioner det svært i dag.
Muslimer er vildt gode til det.
"Nå, katolikker, så I tror, I kan udstøde folk?
Hold da hummus.
Lad mig vise, hvordan man gør."
Nogle af jer kigger sikkert på mig. "Hey, Jim, du ligner en fra Hitlerjugend.
Hvad mener du om jødedommen? Lad os se dig ødelægge din karriere i aften."
Jeg er ikke bange. Nu skal I høre. Jeg synes, jødedommen er perfekt.
Der er intet i vejen med den. Og jeg vil gerne have flere roller i spillefilm.
Det…
Det er…
Det er god gammeldags leflende antisemitisme.
Den eneste organiserede religion uden negative stereotyper er buddhisme.
Man skulle tro, flere amerikanere ville være buddhister.
For hvis man ser på Buddha, ligner han en amerikaner.
Buddha ligner en, man gerne vil se en kamp med.
"Buddha har altid et ølanker til slutspillet.
Buddha! Buddha!"
I virkeligheden var Buddha tynd. Han var ikke en stor fyr.
De gjorde ham stor, så religionen blev mere attraktiv.
Dengang var en fyldig krop et tegn på succes.
Dengang var lys hud også et tegn på succes.
Så dengang ville jeg have været Jeff Bezos.
Bezos. Hvem er jeres yndlingsmilliardær-fup-astronaut?
Er det ikke vildt, at der er valgmuligheder? Mere end to.
Vi lever i en tid, hvor milliardærer bygger deres egne raketter
og flyver ud i det ydre rum, og ingen siger:
"Er I sikre på, at de betaler nok i skat?
For jeg kender et par lærere, der har brug for forsyninger."
Det er, som om milliardærerne prøver at udføre en femårig drengs plan.
"Når jeg bliver stor, vil jeg være fantasillionær!
Og jeg vil bygge mit eget rumskib!
Og flyve ud i det ydre rum!"
"Okay, Jeffrey.
Men nu er det sengetid."
Jeg har næsten ondt af milliardærenes bogholdere.
"Du har haft et fantastisk år.
Du har tjent 40 milliarder dollars.
Men jeg fiflede med tallene, så det går i nul.
Så længe du holder lav profil, skal det nok gå.
Har du nogen planer?"
"Jeg har bygget en raket.
Så jeg kan flyve ud i det ydre rum."
"Du ved godt, jeg mente at holde lav profil på den her planet."
"Betyder det noget, at raketten er formet som en penis?"
Jeg morede mig over milliardærernes argument for at tage ud i rummet.
"Jeg tager ud i rummet, så I med tiden kan komme ud i rummet.
Jeg tager af sted, så I kan."
Jeg vil ikke ud i det ydre rum.
Jeg vil til Italien.
Kan I sørge for det?
Jeg så en blaffer for nylig. Dem ser man ikke længere.
I dag hedder de ikke længere blaffere.
Nu kalder vi dem mordere.
Fordi de myrder de rare mennesker, der giver dem et lift.
Der kan man tale om manglende taknemlighed.
"Tak, fordi du tog mig med:" Stik.
At blaffe var farligt for begge parter.
Både blafferen og føreren.
Der må have været en morder, der kørte rundt og ledte efter en blaffer,
og så samlede han en blaffer op, som også var morder.
Og da føreren sagde: "Jeg dræber dig," sagde blafferen: "Jeg dræber dig."
Og jeg tror, de grinede.
Det tror jeg.
Og så stille og roligt blev de forelsket.
Og det er handlinger i min musical. Den hedder Mit store fede blafferbryllup.
Jeg kom i torsdags, og da jeg kørte fra lufthavnen,
så jeg en fyr på en motorcykel, og han så glad ud.
Når jeg ser en motorcykel på en motorvej, tænker jeg altid det samme.
"Du er dødsens."
Hvad laver du på motorvejen? Du er dødsens.
Og jeg siger det kun, fordi de er dødsens.
Jeg ved ikke, hvad de tænker på.
"Jeg har en lang rejse foran mig,
skal jeg tage bilen eller en motordreven stol uden sikkerhedssele?
Hvis jeg nyser, mister jeg evnen til at gå. Jeg lever for at køre."
Og så dø!
Jeg hørte motorcyklen, inden jeg så den. Dem kender I godt.
"Wow, hvor lille er hans penis?"
Motorcykler er så højlydte, fordi de vil fortælle os, at de skal dø.
Jeg har venner, der elsker motorcykler. Nogle kvinder er vilde med bikere.
"Jeg elsker en farlig mand, som ikke har råd til en bil.
Og som helt sikkert vil dø."
Men bikere er fascinerende.
Sikke en unik amerikansk subkultur.
De vil have macho uafhængighed. Det hele handler om uafhængighed.
"Jeg vil bare gerne køre af sted,
bare mig og min kværn, alene,
med 30 andre fyre.
I matchende tøj.
Vi kører i tandem så tæt, at vi kan tungekysse hinanden."
"Han får tæv af et showband og en bikerbande."
Bikere er voksne mænd, som ringer til deres venner som otteårige drenge.
"Vil I med ud og træde i pedalerne?
Jeg vil ikke køre alene, det er uhyggeligt udenfor."
Det er sjovt, fordi bikere er så intimiderende.
De er vrede.
Bikere virker vrede, og jeg tror, det er, fordi de fryser.
Den vest uden T-shirt? Det må være koldt.
"Jeg ville ønske, jeg havde et sjal.
Et sjal og mine UGG-støvler.
Måske en krydret græskarlatte."
Vesten uden T-shirt er udbredt blandt bikere.
Er der en form for gruppepres?
"Se lige Curtis derovre,
han har T-shirt under sin vest som en pige.
Lad os give ham en røvfuld.
Og så kysse ham."
Af og til giver en biker et lift bagpå sin motorcykel. Oftest til en kvinde.
Fyre vil ikke sidde bagpå.
Det er svært at få et lift bagpå en motorcykel uden at give et intimt kram.
"Lad os komme af sted, Virgil.
Du dufter skønt, Virgil.
Hvad er det, syren?
Har du lavet mavebøjninger?"
Om sommeren ser man af og til en cyklist på motorvejen.
Har I set de der cyklister, der er klædt på, som er de med i Tour de France?
"Du taber!
Og du er også dødsens."
Cyklisterne bør slappe af med designet af deres hjelme.
Det er super aerodynamisk. Så hurtigt kører du altså ikke.
Du kører på en cykel. Du er ikke med i filmen Tron.
Og tag noget tøj på. Hvorfor har du spandex på?
Skal du wrestle Blue Man Group?
"Hvor mange Blue Man Group-referencer laver du?"
Har I nogensinde set en cyklist uden spandex, men i normalt tøj?
De ligner en med en spritdom.
Du burde have taget en Uber.
Man ser aldrig en cyklist give et lift. Der er ikke plads.
Deres sadel minder om et dørhåndtag.
"Jeg sætter mig her i fem timer. Jeg ved ikke, hvorfor jeg er barnløs."
Ja, jeg er ude efter cyklisterne. De kan højst smide deres sutteflaske efter mig.
"Jeg ville komme efter dig, men jeg har knopsko på."
Er de knopsko nødvendige?
Du står på Starbucks.
"Har I havremælk?"
Det er interessant, at folk på cykler hedder cyklister.
men folk på motorcykler hedder bikere.
Det er bare bikerne, der mobber cyklisterne.
"Hey, vi tager navnet biker. I kan ikke bruge det.
Og cyklisterne svarer: "Det hedder jo 'motorcykel' og ikke 'motorbike.'"
"Vi er ligeglade.
Og vi har tænkt os at klæde os som Village People."
"Nej, det havde vi tænkt os."
"Nej, I kan klæde jer som gymnaster."
"Okay."
Både bikere og cyklister klæder sig som nogen på vej til udklædningsfest.
Ingen anden transportform har en uniform.
I ser ikke folk på krydstogtskibe klædt som pirater,
for det er ikke nødvendigt.
Både bikere og cyklister kører på to hjul, men har intet til fælles.
Selv styrenes placering…
Cyklister har styret helt ind til kroppen. Bikere har styret helt heroppe.
"Åh, det er rart. Det minder mig om min væltepeter.
Nu ved jeg, hvorfor jeg har min pung i en kæde."
Man ser aldrig en ethjulet cykel på motorvejen. De er alle sammen døde.
Jeg dræbte dem. Velbekomme.
Er der noget mere opsigtsvækkende end at køre på ethjulet cykel?
Måske en kængurustylte.
Hvad var salgstalen for kængurustylten?
"Man kan hoppe på den to gange og så stå på næsen."
"Interessant. Bliver man bedre, hvis man øver sig?"
"Niks."
"Jeg tager en."
Folk på ethjulede cykler opfører sig, som om de ikke ønsker opmærksomhed.
De har altid et afslappet udtryk i ansigtet, men deres ben er vildt aktive.
Sådan her…
"Hej, hvad så, alle sammen?
Jeg laver ikke noget.
Har nogen tre bowlingkegler, jeg kan jonglere med?
Jeg kan irritere jer med to unødvendige evner."
Den joke er for krævende.
Måske har I lagt mærke til, at her står et flygel.
I undrer jer måske.
"Hvorfor har Jim Gaffigan et flygel på scenen?"
Og…
Måske ved I ikke, at jeg…
…ikke spiller klaver.
"Jim, det var…
Har han taget et flygel med for at fortælle den joke?
Det er sørgeligt."
Vi har et lækkert publikum her.
Meget lækkert.
Meget lækkert publikum, hva'?
Ikke jer alle sammen. Ikke alle sammen.
Jeg brister ikke nogens illusioner. Vi ved alle, hvor vi står.
Vi lærer det i en tidlig alder.
Jeg husker børnehaveklassen. Pigerne løb efter de nuttede drenge,
og jeg kan afsløre, jeg ikke løb ret meget.
Faktisk løb jeg ikke.
Som femårig tænkte jeg allerede: "Nå, sådan bliver det fremover.
Jeg må skrive nogle jokes.
Jeg kommer til at hænge ud med drengene."
Jeg hænger stadig ud med drengene.
Jeg havde en ven, der brugte nedlukningen på at planlægge en herreweekend.
Hver gang jeg talte med ham, fik han det til at lyde mindre attraktivt.
"Mand, nu skal du høre.
Vi lejer en hytte i weekenden. Bare os fyre. Ingen kvinder."
"Jeg er ude."
"Nej, nej. Tænk over det. Kun fyrer. Ingen kvinder.
Cigarrygning og poker hele weekenden." "Det lyder frygteligt."
"Tænk lige over det.
Bare fyre. Ingen kvinder i hele weekenden, som om vi er i fængsel."
"Jeg glæder mig."
Hvert år tager min bror Mitch på golftur med 30 mænd.
Tredive mænd. De flyver til Florida, lejer tre huse. Ti mand i hvert hus.
De spiller golf om morgenen, spiser frokost,
spiller golf om eftermiddagen og tager tilbage til husene,
og måske har de sex med hinanden.
Det lyder frygteligt.
Hvor meget fællesskab kan man have?
Min bror er ikke bøsse. Hvis han var, var jeg ligeglad.
Men hvis han sprang ud, ville han måske sige: "Jeg gav dig så mange hints.
Jeg tog på ferie med 30 mænd.
Vi lejede en blind vej.
Vi puttede hele dagen.
Hvor mere åbenlyst kunne det blive?"
Min pointe er, at golf gør folk til homoseksuelle.
Så næste gang en ven siger:
"Jeg skal spille golf med drengene," skal I bare svare: "Hyg jer."
Jeg foretrækker blandet selskab.
Det er en kliché, at mænd er dumme.
Jeg har nok mandlige venner og ved, den indeholder et gran af sandhed.
Alle mænd her har den der ven,
som man undrer sig over kan holde på et arbejde.
Og hvis du ikke har sådan en ven, betyder det, at du er vennen.
Ja.
Min ven hedder Ricky. Han er en fantastisk fyr.
Ricky og jeg tog engang til øksekastning. Man smider en økse, drikker en øl.
Man prøver at glemme, at vores demokrati er i krise, og…
På et tidspunkt siger Ricky:
"Før øksekastning fandtes, hvad brugte de så økser til?"
"Til at hugge brænde."
Han svarede: "Seriøst?" Og mit svar var: "Sig ikke mere."
Som en god ven, skyndte jeg mig hjem og lavede en joke ud af det.
Jeg havde næsten glemt det.
Men en måned senere ringede Ricky og sagde: "Jeg gjorde det.
Jeg har bygget en bane til øksekastning i baghaven."
Ja, han er skilt.
Og…
Han begyndte straks at prale.
"Ja, nu kan jeg kaste en økse 18 meter og ramme plet."
Og jeg sagde: "Det er imponerende. Ved du, hvornår det er nyttigt? Aldrig."
"Hey, det ved man aldrig." "Jo, det gør man."
Selv hvis man havde indbrud, og man havde en økse i hånden,
kunne man ikke bare sige: "Kommer du ikke tre meter nærmere?"
Jeg kan lide kvindeligt selskab af flere årsager,
ikke mindst fordi de er tiltrækkende. Det er mænd ikke.
Ved I, hvad jeg mener? Når en fyr ser godt ud, er det et lykketræf.
Og ved I, hvad alle tiltrækkende mænd har til fælles?
De ligner lidt kvinder.
Ikke sandt?
Det er den eneste måde, heterofyre kan se, hvem der ser godt ud.
"Wow, han må være attraktiv. Han ligner næsten ikke en fyr."
Kvinder er tiltrækkende, og sammenlignet med mænd er de meget rene.
Mænd er ulækre.
Og de gør meget lidt for ikke at være ulækre.
Hvis rumvæsner kom til jorden, ville de være forvirrede.
"Det tiltrækkende kvindelige køn bruger
en time på at gøre sig klar, og de behårede bæster er bare klar?
Det er intet under, at her altid er krig."
Mænd er ulækre og bliver mere ulækre med alderen.
Kvinder bliver mere elegante.
Ældre mænd ligner noget, der er ved at gå i forrådnelse.
Har I set en gammel fyr i bar overkrop? Han ligner den første menneskelige skitse.
Er det en Simpsons-karakter?
For når mænd ældes, holder tingene op med at virke.
Synapserne er ikke længere forbundet.
Normalt fungerer hjernen således: "Hver måned gror jeg hår på fyrens hoved."
Men pludselig en måned:
"Hver måned gror jeg hår alle andre steder end på fyrens hoved."
Jeg har hår på dele af min krop, som ikke har brug for det.
Vil I vide, hvorfor ældre mænd har hår på de særeste dele af kroppen?
Det er naturens måde at sige: "Du er færdig.
Hold op med at parre dig, eller jeg gør dig til et tæppe."
Jeg har en lettere kropsbehåring, og det er en lettelse,
for som I kan se, har jeg ikke vundet genlotteriet.
Jeg er skaldet, blind og bleg. I morgen vågner jeg nok med en hale.
"Har I set komikeren med hale? Han er meget bleg, og halen har en skaldet plet."
Jeg så en 60-årig fyr i sommers ved poolen i bar overkrop.
Der var ikke meget kropsbehåring. Men kun kropsbehåring.
Et øjeblik troede jeg, de skød en reklame for supervoksende hår.
Han var virkelig behåret.
Jeg måtte afholde min yngste søn fra at prøve at ae ham.
"Lad ham lugte til din hånd først."
Fyren var behåret, men gik selvsikkert rundt om poolen,
som om han var hjemmevant i den behårede situation.
Ingen sagde noget, men alle tænkte det samme: "Spring ikke i poolen.
Vi vil ikke se dig ryste dig tør."
Og manden gik lige forbi alle og satte sig ved siden af en smuk kvinde.
Jeg var imponeret.
Kvinden kunne se igennem hans ydre og fokusere på hans pengepung.
Vi vil alle sammen gerne se godt ud. Vi vil alle sammen jagtes på legepladsen.
Nogle mennesker tyr til plastikoperationer.
"Jeg vil ikke lyde desperat, men kan du skære i mit ansigt?
Og gøre mig køn. Bliv ved med at skære."
Det er fantastisk, at ikke flere får plastikoperationer,
for vi lever i et skønhedsfikseret samfund.
Der var et studie fra Harvard,
der viste, at børn troede, at flotte mennesker var rarere.
Samme studie viste, at børn er dumme.
Vi lader tvivlen komme flotte mennesker til gode.
Hvis en flot person er stille,
synes vi, de er gådefulde.
Hvis en fed person er stille, tror vi, personen tænker på mad.
Og det gør vi. Men vi er stadig gådefulde.
I ved ikke hvilken slags mad.
Okay, det er kage. Men I ved ikke hvilken slags. Okay, det er red velvet.
Derfor kan vi bedst lide at være blandt smukke mennesker.
Har I været ude at spise et sted, hvor tjeneren er virkelig flot,
og tænkt: "Det her bliver et godt måltid."
Har I oplevet en grim tjener og tænkt: "Skal jeg smutte?"
Det var derfor, man opfandt buffeten. "Jeg tager min egen mad, tak.
Jeg vil ikke have det fjæs i nærheden af min forret."
"Jim, du er et uhyre."
Vi følger smukke mennesker på sociale medier. Instagram.
Smukke mennesker har millioner af følgere,
og vi synes godt om deres billeder og laver flamme-emoji.
Det er helt socialt acceptabelt.
I det virkelige liv ville man ryge i fængsel.
"Undskyld, hvad laver du?" "Jeg følger hende der."
"Må jeg spørge hvorfor?" "Jeg vil gerne se på hende.
Vil du give hende denne fakkel, jeg tog med?
Og de her foldede hænder."
Folk må slappe af med de foldede hænder-emojien.
Den bruges latterligt ofte. Ens ven sms'er : "Ses til middag. Foldede hænder."
"Nej. Ingen foldede hænder. Klarer du den ikke?
Hvad foreslår du? At vi spiser hænder til middag?"
Min kone ser godt ud. Det er korrekt. Det er et blandet ægteskab.
Hun ser godt ud, er klog, kreativ. Men hun har dårlig smag, hvad angår mænd.
Så det opvejer det. Jeg er lykkelig gift, men ugentligt giver min kone mig et blik:
"Jeg bliver nødt til at gå fra dig."
For jeg skuffer hende konstant.
Jeg gør irriterende ting. For eksempel gør jeg følgende:
Jeg bruger badeværelset.
Jeg ved godt, jeg burde lade være.
Jeg får problemer, hvis jeg ikke siger, at jeg skal på toilettet.
"Du forsvandt bare. Hvor var du?"
"Jeg vidste ikke, det krævede tilladelse."
Jeg får også problemer, hvis jeg siger, jeg skal på toilettet.
"Jeg skal på toilettet."
"Igen?
Er alt i orden?
Hvor mange gange har du været der i dag?
Du er klam.
Hvad laver du derinde?"
"Jeg slipper for dig."
Når min kone er irriteret på mig, taler hun stadig til mig,
men hun tager sig god tid til at svare på et enkelt spørgsmål.
Hun står med sin telefon. Jeg spørger: "Hvornår skal vi til det der skolehejs?"
Hun ser på mig…
"Det står i kalenderen."
"Er du vred på mig?"
"Nej."
For nylig fandt vi ud af, at vores venner skulle skilles.
Og ikke overraskende blev min kone vred. På mig.
Jeg var ikke overrasket, for det var ikke første gang,
at jeg fik skyld for noget, jeg ikke havde noget at gøre med.
Valget af Trump, Kavanaugh-høringen. Det var min skyld.
Og jeg undskyldte, fordi jeg ubevidst havde planlagt det hele.
Jeg ville aldrig beskrive min kone som skør. Jeg kan lide at være gift.
Men det er interessant,
at hvis en mand kalder en anden mand skør, er det en kompliment.
"Her er min ven, Joey. Han er skør."
Og Joey siger: "Ah, det er flinkt af dig."
Men hvis jeg sagde: "Det er min kone, Jeannie. Hun er skør."
Det gør mig nervøs at sige det.
Hun er derhjemme, men man ved aldrig.
For hvis min kone stod her, og jeg sagde: "Min kone er skør,"
var jeg en død mand.
I ville klappe og tænke: "Det var et lærerigt øjeblik.
Vi lærte noget."
Nej, vi holder ud.
Hvis I i starten af pandemien var i et forhold,
som I stadig er i, bør I få penge.
Ikke sandt?
Hvis man hørte om folk før pandemien, der gik fra hinanden, tænkte man: "Åh nej."
Men når man hørte om et brud under pandemien, tænkte man: "Selvfølgelig."
Man havde medlidenhed med dem, der blev sammen.
"Er I stadig sammen? Det er jeg ked af at høre. Afhængighedsforhold, hva'?"
Det er lige meget, hvor stærkt et forhold man havde.
På et tidspunkt i løbet af pandemien
så man på sin partner og tænkte: "Jeg vil hellere have coronavirus."
Det lyder forfærdeligt, men det er sandt.
Alle oplevede at tænke: "Hvor ubehagelig er den respirator egentlig?
Jeg ved, jeg ikke kan tale, men kan jeg høre hende?
Har de respiratorer til ørene?"
"Jim, du er et uhyre."
Min kone er en fantastisk mor. Vi har fem børn. Utroligt, ikke?
Fem børn. Tak. Tak.
Jeg fortryder det.
Det er for mange.
Alt for mange.
Til aftensmaden lader jeg, som om jeg er vært på et realityshow
ved navn Så du tror, du skal på college.
De kan ikke alle sammen. Det kan de ikke. Ikke hvis jeg skal have en båd.
Jeg laver sjov. Selvfølgelig skal jeg ikke have en båd.
Ikke før jeg får en motorcykel.
Mine børn synes, jeg er irriterende. Børn synes, deres forældre er irriterende,
og det er ironisk, når man tænker på, at børn ødelægger deres forældres liv.
Forældre giver deres børn deres tid,
deres energi og deres penge,
og vi kvitterer med foragt.
Når voksne modtager et opkald fra deres forældre,
skulle man tro, det var en inkassator. "Øv, det er min mor.
Ja, du tog dig af mig i et kvart århundrede,
men det passer dårligt lige nu."
"Ved du, hvad der passede dårligt? At opgive mine drømme…
…for et barn, der hele tiden skuffer mig."
Jeg vil ikke antyde, at børn er Guds straf for at dyrke sex.
Men man kunne argumentere for det.
Han sidder deroppe: "De nyder det alt for meget.
Hvordan får jeg dem til at bede i morgen?"
Jeg elsker at være forælder. Det er mit livs vigtigste opgave.
Men det er en sindssyg ting.
Man giver sine børn alt. Og en skønne dag smutter de bare.
"Vi ses! Tak for ingenting.
Jeg siger til, hvis jeg har brug for et lån."
Nogle gange smutter de ikke. Så bliver de hængende og bliver til bofæller.
Det vil ikke ske hos mig. Der står en rygsæk klar til alle.
De har set dem. "Hvad er det?"
"Når du bliver 18, er det din afskedsgave."
"Jim, du er et uhyre."
Jeg forsøger at være en god far. Mere end min far gjorde.
Min fars generation skulle ikke gøre noget.
Min far var aldrig til skole-hjem-samtale.
Min far vidste ikke engang, at jeg gik i skole.
Min far gad ikke engang vende hovedet, hvis der skete noget bag ham.
"Hvad sker der deromme?"
Jeg ved ikke, om han ikke kunne vende hovedet,
eller det ikke var besværet værd.
"Hvad sker der deromme?"
"Vi fejrer min fødselsdag."
"Dæmp jer lidt, jeg ser Ironsides."
Mine børn giver mig skyldfølelse, som selv jeg ikke kunne finde på.
Min datter var med i et teaterstykke torsdag og fredag,
og jeg så det torsdag. Fredag morgen så hun mig med rullekufferten.
"Kommer du ikke til mit show i aften?"
"Du har aldrig været til et af mine shows.
Jeg laver 300 om året."
Min store plan
var at lære mine børn ansvarlighed ved at sælge plakater til et af mine shows.
Så jeg sms'ede min teenagedatter: "Vil du sælge plakater til mit show? Lønnet."
Hun svarede: "Det lyder godt." Så jeg sms'ede min søn.
"Vil du sælge plakater til mit show? Lønnet."
Han svarede: "Nej. Jeg har ikke brug for pengene."
Han har ingen penge.
Han har mine penge.
Jeg svarede: "Du er taget ud af testamentet."
Jeg laver sjov. Han stod aldrig i det.
Hvis min far bad mig om noget, gik han, før han fik et svar.
"Vil du rydde indkørslen for sne?" Og så gik han.
Det var underforstået, at jeg skulle rydde sne eller flytte hjemmefra.
Jeg var bange for min far.
Mine børn behandler mig som en kasserer, som de modvilligt finder sig i.
En gang om ugen står de foran mig.
"Mor siger, jeg må få en haj.
Så jeg skal bruge dit kreditkort."
"Hvad snakker du om?"
"Han råber igen, mor."
Hvis min far opholdt sig i et rum i huset, holdt jeg mig fra den side af huset.
"Jeg tisser udenfor."
Og mine ældre søskende sendte mig ind for at stille spørgsmål.
"Spørg far, om vi må få fastfood."
"Jeg vil ikke." "Jo, du er for ung til at dræbe."
"Far?" "Hvad fanden vil du?"
"Han sagde nej."
Da jeg ikke havde børn, forstod jeg ikke min far.
Og hvis I ikke har børn, giver det her sikkert ingen mening.
Idéen om en lørdag aften.
Når man ikke har børn, tænker man: "Lørdag."
Og når man er forælder, tænker man: "Hvem kan vi betale for at komme
og se efter det her barn?"
Og ens standarder sænkes hurtigt. I starten synes man, de bør have en ph.d.
Så slækkes kravene: "Hvor længe var de i fængsel?
Mord? Ikke på børn, vel? En satanist? Du vil passe godt ind."
Alle forældre vil sige, at deres børn har være en berigelse.
De har gjort ting, de aldrig troede, de ville gøre.
Jeg gik for eksempel udenfor. Har I været udenfor med rigtig små børn?
Man ved ikke, hvad man skal lave.
"Normalt sidder jeg bare herude og drikker.
Hvem har lyst til at lege lur?"
Det er mærkeligt, når ens barn har en ven, man ikke kan lide.
"Kommer Tommy herover? Så smutter jeg.
Skriv, når Tommy er væk, for han er umoden."
Jeg var ikke forberedt på alle børnenes aktiviteter.
Man henter ens børn og kører dem til den ene aktivitet efter den anden.
Hvis de ikke har aktiviteter, må man finde på en, så de holder sig fra meth.
Man prøver altid at aktivere dem.
Jeg tog mine med på Ripley's Believe It or Not!
Har I nogensinde været så desperate efter noget af lave?
Ripley's Believe It or Not! er pænt ufedt.
Det er ikke interessant. Der er ikke ret mange ting.
Det er, som om de har tømt en vagabonds lagerrum.
Jeg beundrer deres forretningsmodel.
De fleste virksomheder prøver at vinde kundernes tillid. Ikke Ripley's.
Deres mantra er: "Tro det eller ej. Vi er ligeglade. Vi ved, du ikke kommer igen."
Jeg vænner mig stadig til at have teenagere.
For nylig fortalte min 17-årige datter, at hun ville være skuespiller.
Da jeg var på hendes alder, havde filmen Døde poeters klub premiere.
Det er en fantastisk film med Robin Williams.
Hvor han spiller en lærer, som inspirerer sine elever til at gribe nuet.
Og en af eleverne vil være skuespiller.
Og han er med i teaterstykket og inviterer sin far til at se det
og fortæller, at han vil være skuespiller.
Og farens svar er: "Du skal ikke være skuespiller. Det er spild af tid."
Drengen er så ulykkelig, at han begår selvmord,
og læreren bliver fyret, og eleverne står på bordene.
Nå, men det er en god film.
Nu hvor jeg selv er forælder til en teenager,
ved jeg, at faren i Døde poeters klub havde ret.
Jeg laver sjov. Pointen med filmen er: "Bliv ikke lærer."
Min kone hader den joke virkelig meget.
Jeg ved ikke, hvad mine børn synes. Jeg tror ikke, de ved, hvad jeg arbejde med.
Eller det troede jeg ikke før til sidste halloween.
Min tiårige søn vidste ikke, hvad han skulle være til halloween. Sikke en krise.
Hvis I har børn, kender I det.
To dage før halloween kom han og sagde:
"Jeg ved, hvad jeg vil være til halloween. Jeg vil være standupkomiker."
Og jeg blev rørt.
"Hold da op. Til halloween vil du være din far."
Og han svarede: "Nej, jeg vil være John Mulaney."
Smæk! Lige i ansigtet.
Mange tak skal I have.
Tak.
Tekster af: Dorthe Pedersen