Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
A NETFLIX STAND-UP KÜLÖNKIADÁSA
Köszönöm!
ÉLŐBEN MINNEAPOLISBÓL
Atyaég. Nagyon köszönöm.
Köszönöm.
Nagyon köszönöm. Köszönöm.
Nagyon kedves tőletek.
Ettől majdnem el is felejtettem, hogy egy hét múlva mind meghalunk.
Vicceltem. Valószínű lesz az egy hónap is.
Emlékeztek, amikor azt gondoltuk, hogy vége a járványnak?
Mindenki tök boldog volt. „Megcsináltuk!”
Baromi hülyének nézhettünk ki.
Mindenki hátba veregette saját magát.
„Örülök, hogy segítettem a betegeken azzal,
hogy otthon maradtam.”
„Nincs vége? Hát, én nem maradok megint otthon.”
„A betegeknek meg kell halni.”
Mert nincs vége.
A járvány olyan tévéműsor, amiről azt hitted, hogy leállították,
aztán átveszi a Netflix.
Nem igazán osztottam be az erőmet egy újabb évadra.
Nem tudom, ti hogy vagytok, én nem hittem, hogy a családomat viszontlátom valaha.
A szülők ismerik az érzést.
Olyan, mint az éjszaka közepén pelenkát cserélni.
Hulla fáradt vagy. Gusztustalan.
De meg kell csinálni.
Szóval tisztába teszed, végre visszakerül rá a rugdalózó,
és amikor finoman visszafekteted a babát a kiságyba,
akkor hallod, hogy megint megtelik.
És ilyen a 2021-es év.
Újra és újra.
Egy újra és újra megtelő pelenka.
Szinte hiányzik a járvány elejének időszaka.
Tök jó volt.
Amikor azt hittük, a kézmosás megvéd minket.
„Mindenki mossa a kezét. Minden oké lesz.”
„Oké.”
Emlékeztek, mielőtt lettek volna a gyorstesztek,
mindenkinek volt egy nagyzoló barátja,
hogy: „Ja, nekem már volt covidom.”
„Még 91-ben.”
„Aha. Akkor még COVID-91-nek hívták.”
„Párszor elkaptam. Kézmosással szabadultam meg tőle.”
Mert a tünetek megtévesztőek voltak.
Még mindig azok.
Hogy így: "Mik a tünetek?"
„Minden.”
„Hogy érti, hogy minden?”
„A kérdezés is egy tünet.”
„Hát, ez nem lehet igaz.”
„A tagadás az egyik fő tünet.”
Ti lemostátok az élelmiszereket? Én igen.
Hülye érzés volt.
Tudjátok: „Egy átlagos csávó vagyok, aki pucolja a kétszersült dobozát.
Ilyen érzés a kényszerbetegség?”
Két hét múlva meg csak így: „Á, én tisztának nézem.
Lepucoltam.”
De óvintézkedéseket kellett tenni.
Nem volt egységes semmi. Mindenki adta az ívet, igaz?
„Ó, nálunk kijárási van.”
„Se meló, se suli, tudod.”
Kapcsolati buborékunk van.
„Csak a családom van benne, és az a két ember
a heti szexpartikról.”
„Gondoltam, jobb félni, mint megijedni.”
Mert mind ugyanabban a járványban voltunk,
de mégsem ugyanazt éltük át, igaz?
Voltak tényezők.
Mondjuk, ha egészséges 25 éves voltál,
akkor így: „Tök mindegy. Elmegyek egy covid-túrára.”
Viszont, ha valaki elmúlt 25 éves,
talán meglepő, de én például igen,
akkor figyelmesebben nézte a híradót, igaz?
A bemondó pasi így mondja: „A magas kockázatúak az idősebbek.”
Te meg így: „Jó, de mennyire idősek?
Öreg idősek,
vagy ‘nem volt mobilom gimis koromban‘ idősek?”
Ugye?
Mert senki nem gondol magára úgy, hogy idős.
A korod valósága csak időnként
csap telibe pofán.
Jótékonysági estet adtam egy kórháznak. Puccos esemény volt.
Amikor odaértem, a szervezőnő azt mondja:
„Atyaég. Ugyanarra a fősulira jártunk.”
Fiatalabb volt, dumáltunk,
és rájöttünk, hogy ugyanazokon a helyeken lógtunk.
Aztán az est végén, ahogy megyek el, odarohan hozzám,
és így: „Muszáj tudnom, hányban diplomáztál.”
Mondom, hogy: „1988-ban.”
Mire ő: „Te jó ég. Pont abban az évben születtem.”
Csatt!
Telibe pofán csapott.
Nem tudtam, mit mondjak.
Mondom neki: „Én is abban az évben születtem.”
Erre csak rám nézett és azt mondta: „Ez nem vicces.”
Beültem a kocsimba, és addig tömtem a kaját,
amíg már nem éreztem semmit.
Néha úgy kell dekódolni a híreket. Igaz?
A bemondó így olvassa:
„Veszélyeztetettek az idősek és a társbetegséggel, korpulenciával élők.”
Korpu-mivel?
Korpulenciával.
Aztán végül rájöttünk, hogy ez a kód arra, hogy:
„Minden hájpacni meg fog halni.”
De ezt így nem mondhatják a hírekben.
Nem mondathatják be Sanjay Guptával:
„Hát, Anderson, minden hájpacni meg fog halni.”
Így aztán korpulenciát mondanak.
Otthon meg így kérdezzük: „Drágám, mi az a korpu…”
„Nem tudom. Add a szaftot.”
Idővel rájöttünk, hogy a kövér emberekről beszéltek.
És ha túlsúlyos voltál, azt kérdezted: „Mennyire kövér?”
Vagy: „Walmart-, vagy Jim Gaffigan-kövér?”
Vettem az adást.
Nem tudom, de totál vettem. Edzeni kezdtem.
Egészségesen enni. Jól haladtam.
Aztán egy nap a tükörbe néztem, és azt mondtam magamnak: „Hagyjuk.”
Kiderült, hogy az élet vagy halál nem olyan motiváló, mint hinnéd.
„Tovább élhetsz.”
„Nem elég nyomós érv.
Nem lehetne az alkuhoz hozzácsapni egy pizzát?”
Én megpróbáltam. Próbáltam.
A feleségem vett nekem egy mérleget,
úgyhogy még van köztünk romantika.
Nem én kértem. Ajándékba adta.
Én soha nem vetemednék ilyesmire.
„Boldog szülinapot, drágám. Vettem egy mérleget, meg pár sminkcuccot.
Csak törődök veled, édesem.”
Csúcstechnológiás mérleg.
App is van hozzá, úgyhogy a kormány is tudhatja, mennyire vagyok túlsúlyos.
Gőzöm sincs, minek az app.
Talán hogy zsarolóvírus áldozata lehessek.
„Fizess, vagy elmondjuk mindenkinek, milyen dagadt vagy.”
„De nekem nincs semmi kriptopénzem.”
Telepítettem az appot, ráálltam a mérlegre,
a súlyom megjelent a telefonon, 68 kiló.
Jó, 90-nél több volt.
Jó, jócskán több volt, mint 90.
Ha régi fajta mérleg lett volna, akkor nem lehetett volna látni a 90-est.
De 90 és 190 között.
És a súlyom alatt, a telefonon,
volt egy ilyen piros, apró betűs szó.
Nem volt rajtam szemüveg, kérdem a lányomat.
„Mi van odaírva?” Mire ő: „Elhízott.”
Csatt! Telibe pofán csapott.
A lányomra néztem, és mondtam neki: „Frissítenem kell ezt az appot.”
Aztán futás ki a konyhába, és addig tömtem a kaját,
amíg már nem éreztem semmit.
Még hordjuk a maszkot.
Aztán volt egy időszak, amikor nem kellett maszkot venni.
Micsoda nap volt.
Emlékeztek, mikor először mentetek maszk nélkül emberek közé?
Fura volt, mi?
Meztelennek éreztük magunkat. Azt mondtad: „Hú, tök európai vagyok.
Hol vagyunk, ez a francia Riviéra?”
Csábított a gondolat, hogy úgy vegyem fel, mint egy tangamaszkot.
Tudjátok, olyan ízlésesen, mégis pajkosan.
„Látni a két pofit, de megmarad a rejtély.
Olálá.”
Kerek, fehér és kábé szőrtelen
A srác Indianából csak sétál fel-le
És amerre ringatózik Az emberek egyre csak
„Fúj!”
Eleinte fura volt a többi ember arcát maszk nélkül látni, igaz?
Kedvünk lett volna egyesekhez odamenni: „Te inkább maradj a maszknál.
Jobban állt. Mindenkinek jobb, ha maszkban vagy.”
Találkoztatok olyannal a járványban,
akit csak maszkban ismeretetek?
Aztán amikor végre megláttátok csupasz arccal,
azt mondtátok: „Juj.”
Mintha kamuregje lett volna.
„Hú, a hangod tök nem illik a fejedhez.
És elvitte a cica az állad?”
Persze, a járvány legnagyobb felfedezése az volt,
hogy mennyi őrült mászkál köztünk.
Az egy kicsit meglepő volt.
Azt mind tudtuk, hogy van pár Unabomber,
de azt senki nem gondolta, hogy ilyen sok.
Vagy, hogy párral rokonságban is állunk.
Értitek?
Mert mindenkinek volt olyan rokona vagy barátja,
akiről kisült, hogy agyalágyult.
„Én már nem hiszek a valóságban.”
„Jó tudni.”
Mint a „fiú vagy lány” buli, csak őrültséggel.
„Az igazság már nem az igazság.”
„Hálaadáskor találkozunk.”
Úgy érzem, velem többször történt ez,
mert nekem mindig is voltak különc gondolkodású barátaim,
és normális esetben tök szórakoztatóak.
Mondják, hogy: „A jeti létezik, öregem. A jeti létezik.”
De aztán ugyanez az illető a járvány egy pontján elkezdi:
„Tom Hanks csecsemőket eszik.”
„Ne mondd már.”
„Tom Hanks igenis csecsemőket eszik.
És ha nem hiszed el, akkor te is csecsemőket eszel.”
„Na, jó.”
„Tom Hanks csecsemőket eszik.”
Nekem mindig csecsemőzabálónak tűnt.
Nekem a lezárás alatt az éttermek hiányoztak legjobban.
Tudom, hogy meglepő.
Fel sem fogtam, mennyire hiányoznak az éttermek,
egész az első alkalomig, mikor elmentem enni,
és azon kaptam magam, hogy mások kajája után füttyögök.
„Ó, ez igen.”
„Mit művelnék én veled.”
„Adjatok egy villát és egy kést.”
„Jim, emberek közt vagy.” „Jaj, bocs.”
Smúzolásnak fog hangzani,
de szerintem a járvány az anyáknak volt a legkeményebb.
Egyértelműen nekik volt a legkeményebb. Igaz?
Vagy azoknak a pasiknak, akiknek ezekkel az anyákkal kellett élni.
Őrület volt… Nem tudom, hogy csinálta a feleségem.
Öt gyerekünk vett részt távoktatáson.
És jól csinálták.
Jó távol tartották magukat az oktatástól.
Azt kívántuk a gyerekektől, hogy ugyanazon a gépen
csinálják a sulit, amin Minecraftoznak.
Mintha egy fogyókúra program találkozóját
egy Wendy’s-ben tartanák.
Komolyan, őrület volt.
Az biztos, hogy megtanultam értékelni
a tanárok nehéz munkáját.
Rájöttem, milyen rosszul választottak pályát.
Igaz?
Talán az első láda whisky után volt, hogy odafordultam a feleségemhez,
és mondtam: „Amikor ennek vége, vagy ha csak nyitnak,
elviszlek, ahová csak akarod. Ahová csak akarod.”
Mire a feleségem: „Hawaiira akarok menni.”
Erre én: „Én ilyen háromállamos körben gondoltam.”
Mire ő: „Hawaiira akarok menni, és vinni akarom a gyerekeket.”
Erre én: „Kinek a gyerekeit?”
Mire ő: „A mieinket.”
Utánanéztem, és láttam, olcsóbb, mint egy válás,
úgyhogy elmentünk Hawaiira.
És…
Hawaii nagyon különleges hely. Tényleg az.
Valahogy jelen van az „aloha szellem”,
az emberek alohával köszönnek, de én olyan béna vagyok,
úgyhogy ők mondják, hogy: „Aloha,” én meg így: „Helló, ha.”
Ez jelent valamit?
Még ha helyesen is használom a hawaii kifejezéseket,
az visszafelé sül el.
Mondjuk, azt mondom: „Mahalo,” mire a helyiek néznek rám: „Ne erőltesse.
Csak biccentsen, és hozzuk a disznóhúst.”
Mert kilógtam a tömegből Hawaiin.
Még csak turistának sem néztem ki.
Olyan voltam, mintha azért hoztak volna, hogy a turisták jobban érezzék magukat,
„Te oké vagy. Ha cikiset akarsz látni nézd meg Jim Gaffigant.”
Hawaiit egyik állammal sem lehet összehasonlítani.
Trópusi paradicsom.
Majdnem olyan, mintha Hawaii egy ilyen polinéz-szigeteki nemzet lenne,
amit mi csak úgy befoglaltunk.
Értitek, hogy mondom?
Mintha nem is lenne az USA része.
Csak besétáltunk, mint egy eladó házba.
„Szép.
Jöhetnénk ide nászútra. Visszük.”
A hawaiiak meg: „De ez az országunk.”
„Ez cuki. Tetszik a virágos inged. Én is veszek majd egyet.”
És a hawaiiak meg is mondják, egyenesen odajönnek.
„Elloptátok a földünket.”
Mire én: „Bocs, hogy tőlem tudod meg,
de mi minden földünket loptuk.”
„Ez biztos azért csípi jobban a szemed, mert szép itt.”
„Hidd el, vannak emberek Detroitban is, akik pipák ránk.”
A nejem azért akarta Hawaiit, mert imádja a strandot.
És ahogy látjátok, én is.
Egész idő alatt csak kentem, meg újrakentem magam naptejjel,
amitől a bőröm hála égnek fehérebb lett.
Melyik gonosz dög találta ki,
hogy az a trutyi, ami a fehér bőrűeket védi a naptól,
olyan fehérré is tegye őket, mint a Mások?
Ez… sima gonoszság.
Más színeket is kéne árulniuk.
„Menő. Ott az egyik pasi a Blue Man Groupból.”
Azt sem értem, minek fehér a naptej. Mi volt az ötlet?
„A fehér bőrűek imádják a joghurtöntetet, szóval…
maradjunk a nekik ismerős pályán.”
Mert én nem barnulok le. Még csak kábé sem.
Nincs közepesen sült változatom.
Vagy úgy nézek ki, mint aki soha nem volt a szabadban,
vagy mint akit épp csak kiengedtek az égési osztályról.
Nincs középút.
És ismerek olyat, aki pihenni megy a partra.
Az emberek szerint nagyon pihentető.
Nekem nem igazán az.
Mintha allergiás lennél a méhekre,
aztán, üdülés gyanánt, méhésznek állnál.
Egyetlen célom volt, hogy ne égjek le.
Nem akartam leégett felnőtt lenni.
Leégett gyerekre azt mondod: „Nehéz szülőnek lenni.”
Leégett felnőttet látva viszont azt:
„Ez egy alkoholista.”
Igaz?
Mert…
A leégés egy felnőttön olyan,
mint a rossz döntések skarlát betűje.
Nincs kibúvó.
„Hát, egy pillanatra nem figyeltem oda.
Nem tudtam, hogy ma is forró lesz az a tűzgolyó az égen.”
Amikor nem a parton voltunk, akkor aktívan pihentünk.
Most utoljára mentem drótkötélpályára.
Elment az eszünk?
„Akarod úgy érezni, mintha mindjárt meghalnál?
Fizetnél 200 dollárt, hogy hatszor úgy érezd, mintha mindjárt meghalnál?”
Miért nem sétálunk inkább az autók közé?
„Láttad, hogy majdnem elcsapott a busz? Érzem, hogy élek.”
Miért nem vesszük le a maszkot egy motoros találkozón?
Értitek?
Ha csúsztál drótkötélpályán, akkor tudod, a lassításhoz
szét kell tárnod a kezed-lábad.
Az elvileg lelassít.
Amellett úgy nézel ki, mint egy öngyilkos.
„Ha nem akart meghalni, minek csinálta a körberajzolt hulla-pózt?”
Irtó fura dolog… Amúgy hogy találták ki a drótkötelezést?
„Figyu, tudod, van az a drót a villanyoszlopok között.
Mi lenne, ha felküldenénk a turistákat?”
„Miért mennének fel oda?”
„Nem tudom. Miért fizetnek azért, hogy cápákkal ússzanak?”
Elmentünk búvárkodni.
Magamért nem aggódtam,
mert arra gondoltam, a cápák a lábamra azt mondják:
„Nem lehet igazi.
Én ugyan nem fogok megint próbababába harapni, az tuti.”
Néha, ha a családom a partra ment,
én elmentem egyedül kirándulni,
ami uncsi volt, de rájöttem, hogy dobjam fel.
Elkezdtem egy tasak ketchupot hordani magammal,
és a kirándulás felénél kinyitom a ketchupot,
és bekenem a kezemet meg az arcomat,
aztán odamegyek a szerelmespárokhoz.
„Látták a feleségemet?”
„Nem.”
„De azt hallották, hogy visszapofázik, ugye?
Még mindig érzem a bűne illatát.”
„Jim, ez ijesztő poén.
Ijesztő poén.”
A járvány folytatódik, de mi
egy részét ki is tudjuk használni.
Másfél évet végigcsináltunk esküvők,
gyerekek szülinapi zsúrja, és családi összeröffenések nélkül,
de nem csak jó oldala volt.
Igaz?
Szerintem pár dolog nem fog visszajönni.
Mint a díszfelvonulások. Szerintem lőttek a felvonulásoknak.
Amúgy nem volt semmi lenyűgöző a díszfelvonulásokban.
Mind azt mondtuk: „Gyerekek, odasüssetek. Emberek sétálnak.
Fölösleges dugót csinálnak.”
Ha a járvány előtt felvonulásba futottunk,
soha nem mondtuk, hogy: „De menő, egy felvonulás.”
Hanem mindig olyasmit: „Rühellem az embereket.”
Csak azok élvezik a felvonulást,
akik ténylegesen menetelnek benne.
Még a járdán állók is azt kérdezték: „Meddig tart még ez?”
Persze a legtöbb felvonulás fénypontja
a menetelő fúvószenekar, igaz?
És a tévében a fúvószenekar felülnézetből
tök lenyűgöző, igaz?
De utcaszinten mindig olyan érzés volt,
mintha csupa kocka támadna ránk.
„Ujuj. Jönnek. Dugjátok el az Xboxotokat.”
De a menetelő zenekarok csodásak, nem?
Annyit gyakorolnak, mint az élsportolók.
Állandóan próbálnak.
Bámulatos, mennyi erőfeszítés megy el valami olyasmi létrehozására,
amit senki sem szeret igazán.
Viccelek.
Tudom, hogy van itt pár fúvószenekar-párti, és amúgy…
Nekik… értitek, olyan…
A valóság az, hogy egy ilyen fúvószenekar csak fog…
Elképesztő, fognak egy bármilyen dalt,
és hazavágják.
Tudjátok: „Hű, nem is tudtam, hogy ennyire tudom rühellni az Uptown Funkot.”
Soha nem hallgatsz úgy egy dalt, hogy azt gondold:
„Bárcsak lenne fúvószenekari feldolgozása.”
És értem, hogy van itt néhány büszke fúvószenekar-párti.
És őszintén szólva, soha be sem vettek a fúvószenekarba,
én ugyanis szexeltem.
„Most meg fogja verni egy fúvószenekar.”
Tudom, hogy az emberek milyen jó szívvel emlékeznek a zenekari időkre.
De nekem olyan, mintha a zenei pályáról dumálnánk le őket.
Hogy: „Szóval zenész akarsz lenni? Oké.”
„Kapd fel ezt a Hook Kapitány jelmezt.”
„Félidőben masírozz fel-alá a réten, amíg mi hot dogozunk.”
„Csinálj meg ebből pár félévet,
és meglátjuk, még mindig zenész akarsz-e lenni.”
Ti tudtátok…? Én nem.
A fúvószenekarok katonai zenekarként kezdték.
Menetelve vezették csatába a seregeket,
tartották bennük a lelket, és megfélemlítették az ellenséget.
Gőzöm sincs, ez hogy működött.
„Jaj, ne. Tudnak Fleetwood Macet.
Visszavonuljunk?
Mi van, ha Lindsey Buckingham is velük van?”
Hogy dumáltak rá valakit, hogy trombitálva meneteljen a csatába…
„Nyomás befelé.”
„Nem lesz fegyverük?”
„A zenével harcolsz majd ellenük.
Ha túlélnéd, akkor légyszi reggel ébressz, azzal a…”
Imádom, amikor a trombitások a hangszer végén azzal a vécépumpával játszanak.
Ki találta azt ki?
„Tudod, hallgattam, ahogy trombitálsz,
és eszembe jutott, amikor eldugult a vécém.”
„Hat Big Macet ettem fogadásból, mindegy.”
„Elhoztam a pumpámat. Kábé tiszta.”
„Légyszi, tedd már a drága hangszered végére,
és játssz nekem egy vá-vát.”
„Na, rajta.”
„Gondoltál már a duguláselhárító szakmára?”
Kész röhej.
Az emberek mindig ismernek valakit, aki úgy néz ki, mint én.
Akárhova megyek, heti egyszer valaki odajön hozzám, hogy:
"Üdv, ismerek valakit, aki olyan, mint maga."
Sose tudom, mit mondjak. „Hát, üdvözlöm.
Mondja neki, hogy kenje magát naptejjel.”
Az illetőről, aki olyan, mint én,
mindig kiderül, hogy semmi komolyat nem tud felmutatni.
„Aha, ő nyírja nálunk a füvet.
Nem is fizetünk érte. Csak úgy csinálja.”
Ismerős, az én génállományom.
Időnként a közösségi oldalon olyan babafotókat küldenek nekem,
amik állítólag hasonlítanak rám.
„Ez a baba úgy néz ki, mint Jim Gaffigan.”
Az emberek szerint baromi vicces,
hogy úgy nézek ki, mint egy hófehér bőrű, pufók, kopasz csecsemő,
aki pelusba kakil.
Néha már túl cukik az emberek.
Hogy így: „Miért néz úgy ki a kisbabánk, mint Jim Gaffigan?”
Mire én: „Mert lefeküdtem a nejeddel.”
Ha azt hiszitek, megalázó, ha azt mondják, olyan vagy, mint egy csecsemő,
akkor elárulom, hogy macskákról is kapok képeket, amik állítólag olyanok, mint én.
Nem egy-két alkalomról, vagy egy tucat macskáról beszélünk.
Az üzenet mindig ugyanaz.
„Ez a macska úgy néz ki, mint Jim Gaffigan.”
Nem tudom, mire célozgatnak ezzel, értitek.
Hogy zabimacskát nemzettem?
Amikor rám tört a magány egy műsor után, sétálni mentem…
egy kóbor macska kért egy cigit, és…
mondtam, hogy nem dohányzom, és…
hát, szóba elegyedtünk, és…
mielőtt észbe kaptam volna, már pirkadt.
Soha többé nem láttam azt a macskát.
Még most is érzem a bundája illatát.
Ha azt hinnétek, megalázó,
hogy egy csecsemőhöz, vagy macskához hasonlítanak,
elárulom, hogy egyszer kaptam egy képet valakinek a térdkalácsáról,
ezzel az üzenettel: „Ez a térdkalács úgy néz ki, mint Jim Gaffigan.”
És tudjátok mit? Tényleg úgy nézek ki, mint az a térdkalács.
De nem tudom, mire célozgattak, értitek.
Hogy zabitérdkalácsot nemzettem?
Amikor rám tört a magány egy műsor után, és…
Sétálni mentem, és egy térdkalács kért egy cigit, és…
mondtam, hogy nem dohányzom, és…
szóba elegyedtünk.
Mielőtt észbe kaptam volna, már pirkadt.
Soha többé nem láttam azt a térdkalácsot.
Ha azt hinnétek, megalázó,
hogy egy idegen húsos, ráncos testrészéhez hasonlítanak…
Tényleg az.
Vagyis, azt hittem, hogy az. Aztán leesett a dolog.
Rájöttem, mi történt.
Tudjátok, végre összeállt.
Talán azt mondja majd itt valaki: „Jim, megőrültél.”
De a többiek értik majd a logikát.
Nyilvánvaló, hogy a térdkalácsos illető elment egy plasztikai sebészhez…
Ugye? És mondta, hogy: „Szeretném, ha a térdkalácsom
olyan lenne, mint Amerika legalábecsültebb komikusa.”
Ugye? Mire a plasztika sebész megszólalt:
„Mármint John Mulaney?”
És a térdkalácsos illető azt mondta: „Nem, Jim Gaffigan.”
Mire a plasztikai sebész: „Azt nem tudom, ki.”
Mire a térdkalácsos illető:
„Olyan fehér bőrű, pufók pasi, aki olyan, mint egy csecsemő vagy macska.”
Valószínűleg ez történt.
Tök fura.
Bár általában inkább azért emberekhez hasonlítanak.
Utahban mindig azt mondják, hogy mormonnak nézek ki.
Nem tudtam, hogy úgy is lehet kinézni, mint egy vallás.
De úgy tűnik, lehet. És utána néztem.
Nem hasonlítok a mormon egyház egyik alapítójára sem.
Nem hasonlítok a mostani vezetők közül senkire.
Még csak olyannak sem tűnök, mint akinek egynél több felsége lehetne.
Csak valahogy mormonnak látszom.
Persze, a mormonoknál már nincs többnejűség.
De egy darabig a mormon férfiaknak egynél több felesége is lehetett.
Nem tudom, hogy ezzel adták-e el a dolgot.
Mert én szeretem a feleségemet, és őszintén mondom, nem akarok még egyet.
Érzésem szerint elég egy embernek csalódást okozni.
El tudjátok képzelni, hogy két házastárs is pipa rátok?
És még kávézni sem szabad?
Kösz, nem.
Remélem, nem tűnik úgy, hogy rászálltam a mormonokra.
A legtöbb szervezett valláshoz kötődnek negatív sztereotípiák.
Mázli, hogy katolikus vagyok, úgyhogy emiatt nem kell aggódnom.
Néha nem hiszik el. „Te tényleg katolikus vagy?”
„Nem, csak azért mondtam, hogy lenyűgözzelek.
A jó ítélőképesség benyomását akarom kelteni.”
Mostanra olyan, mintha a katolikusok direkt akarnának híveket veszteni.
Hogy így: "Mi mást tehetnénk még? Mi mást?
Miért nem csinálunk Bill Cosbyból pápát? Próbáljuk csak meg.”
A katolikusok művészi szintre emelték az egyházuk zsugorítását.
Még 1054-ben, a nagy egyházszakadáskor is, amikor az ortodox keresztények
és a római katolikusok szétváltak,
az ortodoxok elkezdték: „Mi januárban akarunk karácsonyozni.”
Erre a katolikusok: „Mi meg szeretjük a pedofilokat.”
Hát, igen. Ez amúgy nekem is nehéz.
Aztán ott volt a reformáció.
Nem tudtátok, hogy vallástörténeti órára ültök be, mi?
Az 1500-as években zajlott a reformáció,
amikor Luther Márton valószínű azt hitte, ő lesz a leghíresebb Martin Luther…
Igaz? Hogy így: "Ennyike. Én vagyok a Martin Lutherek királya.
Ne lepődjetek meg, ha egy nap saját ünnepem lesz.”
Luther Mártonnak volt 95 gondja,
de ribancokkal egy szál sem, igaz?
Mert akkoriban a katolikus egyház irtó korrupt volt.
Hála égnek, már nem az.
Pár katolikus tényleg bepöccen.
„Úgy kritizálod a katolikus egyházat.
Minek vagy katolikus?”
Mert hiszek benne, hogy az emberek eredendően bűnösek.
Ez az egyik oka.
De főleg, mert félek a feleségemtől.
Nem hiszem, hogy van valami eredendően rossz
a szervezett vallásban.
Inkább az emberi értelmezésben, igaz?
A legtöbb szervezett vallás istene hasonlót mond.
Hogy: „Azt akarom, hogy szeressétek egymást.”
Erre az emberek: „Vettük, vettük. Azt mondta, öljük meg a melegeket, szóval…
Dologra.”
Az lett a vége, hogy mára már minden szervezett vallás küszködik.
A muszlimok mesterei a szakmának.
„Katolikusok, még hogy ti tudjátok elidegeníteni az embereket?
Fogjátok meg a humuszomat.
Akkor mutatnám, hogy kell.”
Tuti, hogy páran most rám néztek:
„Hé, Jim, úgy nézel ki, mint aki a Hitlerjugend tagja volt.
Mik a nézeteid a zsidó vallással kapcsolatban?
Úgy végignézném, ahogy hazavágod a karriered ma este.”
Hát, én nem félek. Megmondom, mit gondolok.
Szerintem a zsidó vallás maga a tökély.
Semmi baj vele. És több mozifilmben szeretnék szerepelni.
Ez…
Ez csak egy kis…
Ez csak a jó öreg antiszemita smúzolás.
Tényleg, az egyetlen szervezett vallás,
amihez nem fűződik negatív sztereotípia, a buddhizmus.
Igaz? Az ember arra gondol, hogy több amerikai lehetne buddhista.
Mert ha megnézed, Buddha kábé úgy néz ki, mint egy amerikai.
Buddha úgy néz ki, mint akivel meccset néznél.
„Buddha mindig hoz egy hordó sört a rájátszásra.
Buddha!”
Pedig a való életben Buddha vékony volt. Nem is volt nagy darab a pasas.
Azért csinálták testesre, hogy vonzóbbá tegyék a vallást.
Mert akkoriban a testesség a sikeresség jele volt.
Szintén akkoriban a világosabb bőrszín is a sikeresség jele volt.
Úgyhogy akkor olyasmi lettem volna, mint Jeff Bezos, szóval…
Nektek ki a kedvenc űrhajóst játszó milliárdosotok?
Elhiszitek, hogy többől lehet választani?
És nem csak kettőből.
Olyan időket élünk, amikor a milliárdosok saját rakétát építenek,
hogy kirepüljenek a világűrbe, és senki nem teszi fel a kérdést:
„Biztos, hogy ezek minden adót befizetnek?
Mert ismerek pár tanárt, akinek tök jól jönne.”
Olyan, mintha ezek a milliárdosok meg akarnák valósítani
az ötéves kis srácok álmát.
„Ha nagy leszek, akkor bazilliomos leszek!
És saját űrhajót építek!
És kirepülök az űrbe!”
„Oké, Jeffrey.
De most ideje ágyba bújni.”
Szinte sajnálom a milliárdosok könyvelőit.
Így mondják, hogy: „Csodás éve volt.
Negyven milliárd dollárt keresett.
De megbütyköltem a számokat, és nullszaldóra jött ki.
Amíg meghúzza magát, és nem kelt feltűnést,
addig rendben leszünk.
Van valami a tarsolyában?”
„Építettem egy rakétát,
hogy kirepüljek a világűrbe.”
„Tudja, úgy gondoltam, hogy ezen a bolygón húzza meg magát.”
„Az baj, hogy a rakéta pénisz alakú?”
Irtóra bírom, ahogy a milliárdosok megindokolják az űrutazásukat.
„Kimegyek a világűrbe, hogy a végén majd ti is mehessetek.”
„Én megyek, hogy ti mehessetek.”
Én nem akarok az űrbe menni.
Olaszországba akarok menni.
Miért nem azon dolgozol?
Nemrég láttam egy stoppost. Már soha nem látni egyet sem.
Bár manapság már nem „stopposoknak” hívjuk őket.
Most úgy hívjuk: "gyilkos".
Mert azt csinálják. Megölik a kedves embereket, akik elviszik őket.
Nevezhetjük a hála teljes hiányának.
„Kösz, hogy felvettél.” Döfés.
A stoppolás eltűnt, mert veszélyes mindkét félnek.
Igaz? A stopposnak és a sofőrnek is.
És, vágjátok, egy ponton olyannak is lennie kellett,
hogy egy gyilkos sofőr furikázott, hogy találjon egy stoppost,
és felvett egy olyan stoppost, aki maga is gyilkos volt.
És a sofőr így: „Meg foglak ölni.”
Mire a stoppos: „Én foglak megölni.”
Tuti, hogy jót röhögtek.
Tuti, hogy röhögtek.
Aztán lassan, de biztosan egymásba szerettek.
Erről szól a musicalem.
A címe: Stoppolva.
Csütörtökön repültem haza, és ahogy vezettem a reptérről,
láttam egy ilyen faszit egy motoron, aki baromi boldognak nézett ki.
Mindig ugyanaz jut eszembe, ha motorost látok
az autópályán.
„Meg fogsz halni.”
Mit keresel az autópályán? Meg fogsz halni.
És csakis azért mondom ezt, mert tényleg meg fognak halni.
Azt sem tudom, mi az ötlet.
Hogy így: "Messzire kell utaznom,
autóval menjek, vagy ezen a motorizált széken, amin nincs biztonsági öv?”
„Egy tüsszentés, és soha többé nem tudok járni. A moci az élet.”
És aztán meghalnak!
Előbb hallottam, mint láttam.
Mind hallottunk már hangos motort.
„Azta, milyen kicsi pénisze lehet?”
És nem tudtam, hogy pár motor pont azért ilyen hangos,
mert azt akarják, hogy tudd, meg fognak halni.
Vannak barátaim, akik imádják a motorokat.
Pár nő totál odavan a motoros pasikért.
„Valahogy bejönnek a veszélyes pasik, akiknek nincs pénzük kocsira.
És tutira meg fognak halni.”
De a motorosok bámulatosak, nem?
Egyedülállóan amerikai szubkultúra.
Mindenük a macsó függetlenség, igaz?
Csak a függetlenség.
Hogy így: "Kint akarok lenni az úton,
csak én meg a mocim, egyedül,
harminc másik faszival.”
„Egyforma cuccban.”
„Kettesével hajtunk, olyan közel, hogy le tudjuk smárolni egymást.”
Meg fogja verni egy fúvószenekar, és egy motoros banda.
A motorosok olyan felnőtt férfiak, akik úgy telefonálnak, mint a nyolcéves fiúk.
„Akartok ma este bicózni menni?
Nem akarok egyedül menni. Ijesztő odakint. Kérdezd meg anyudat.”
Ez azért muris, mert a motorosok olyan ijesztőek.
Dühösek.
A motorosok dühösnek tűnnek, szerintem azért, mert fáznak. Igaz?
Az a mellény ing nélkül? Elég hűs lehet.
"Jaj, bár lenne egy vállkendőm."
„Egy vállkendő meg a bundás csizmám.”
„Talán egy sütőtökös-fűszeres lattém.”
Ez a mellény ing nélkül tök gyakori a motorosok között.
Létezne köztük csordaszellem?
„Ott van Curtis, nézd már,
és póló van rajta a mellény alatt, mint egy csajnak.”
„Rúgjuk szét a seggét.”
„Aztán smároljuk le.”
Néha látni, hogy a motorosok
hátul visznek valakit, általában nőt.
Pasik nem akarnak hátul ülni.
Nehéz a motorülés hátulján utazni
hosszan tartó, meghitt ölelkezés nélkül.
„Húzzunk innen, Virgil.”
„Csodás illatod van, Virgil.”
„Mi ez, orgona?”
„Felüléseket csináltál, Virgil?”
Nyáron néha bringásokat is látni az autóúton.
Az autóúton a bringások mindig
úgy vannak öltözve, mintha a Tour de France-on versenyeznének.
„Veszítesz!”
„És meg is fogsz halni.”
A bringásoknak nem kéne tovább erőltetni ezt a sisakfazont.
Mind olyan irtó aerodinamikus. De tényleg, nem mentek ti olyan gyorsan.
Biciklin ültök. Nem a Tron című filmben vagytok.
És vegyetek fel valami ruhát!
Mi ez az egész spandex?
Most mentek birkózni a Blue Man Group tagjaival?
Hányszor fogom még felemlegetni a Blue Man Groupot?
Láttatok már bringást az autóúton, aki nem spandexben,
csak rendes utcai ruhában volt?
Olyanok, mint az ittas vezetők.
Hívtál volna Übert.
Egy bringás soha nem visz senkit, igaz?
Nincs hely.
Már ők ülnek az ülésnek csúfolt kilincsen.
„Felülök ide öt órára.
Nem tudom, miért nem lehet gyerekem.”
Ja, szívatom a bringásokat.
Mit tudnak csinálni? Megdobnak a cumisüveges vízzel?
„Megkergetnélek, de totál ok nélkül stoplis csukában vagyok.”
Tényleg kellenek azok a stoplik?
Egy Starbucksban vagy.
„Tartotok zabtejet?”
Érdekes, hogy a bicikliseket hívjuk „cyclisteknek”,
de a motorosokat „bikereknek”?
Ez csak arról szól, hogy a motorosok keménykednek a bringásokkal.
„Figyu, miénk lesz az, hogy biker. Ti nem használhatjátok.”
Mire a bicajosok: „A motorcycle szóban nincs is benne, hogy bike.”
„Leszarjuk.
És úgy fogunk öltözni, mint a csávó a Village People-ből.”
„De mi akartunk úgy öltözni.”
„Nem, ti ritmikus sportgimnasztikásnak öltöztök.”
„Oké.”
A motorosok és a bringások úgy öltöznek, mintha épp jelmezbálba mennének.
A közlekedés egyetlen más formájának sincs egyenruhája.
Soha nem látunk senkit a tengerjárón kalózcuccban,
mert nincs rá szükség.
A motorosban és a bringásban nincs közös, hiába a két kerék.
Mintha direkt akarnának különbözni.
Még a kormány helye is…
Pár bringásnak a kormány így bent van,
pár motorosnak meg irtó magasan.
„Jaj, ez így kényelmes.
Emlékeztet a triciklimre.”
„Végre tudom, miért van a pénztárcám láncon.”
Egykerekűst soha nem látni az autóúton.
Tudjátok miért? Mert mind meghalt.
Mert én megöltem őket. Szívesen.
Van bármi, ami nagyobb feltűnést kelt, mint egy egykerekű?
Talán az ugrálóbot, ugye?
Milyen dumával dobhatták piacra az ugrálóbotot?
„Ez egy bot, amivel kettőt lehet ugrani, aztán pofára esik.”
„Érdekes. Gyakorlással ügyesebb lesz az ember?”
„Egyáltalán nem, nem.”
„Kérek egyet.”
De az egykerekűsök úgy tesznek, mintha nem akarnának feltűnést kelteni.
Mindig irtó közömbös fejet vágnak,
de a lábuk jár, mint az állat.
Mindig így…
„Ó, hali, mizu veletek?”
„Ó, én nem is csinálok semmit.”
„Van valakinél három tekebáb, amivel zsonglőrködhetnék?”
„Akkor két fölösleges képességgel idegesíthetnélek.”
Ez a poén túl fárasztó nekem.
Talán észrevettétek, hogy van egy zongora a színpadon.
Páran talán eltűnődtetek:
„Mire kell Jim Gaffigannek egy zongora a színpadon?”
És…
Amit talán nem tudtok, hogy én…
nem tudok zongorázni.
„Jim, ez elég…
Ez komoly? Csak ezért a poénért hozatta a zongorát a színpadra?”
„De szánalmas.”
Milyen jól néz ki a közönség. Azta.
Nagyon jól néz ki.
Nagyon jól néz ki a közönség, mi?
Mondjuk azért nem mindenki, értitek. Nem mindenki.
De nem mondtam semmi újat, ugye? Mind tudjuk, hol a helyünk.
Aha, és irtó fiatalon megtudjuk.
Emlékszem az oviban a lányok kergették a helyes fiúkat a nagyszünetben,
és fogalmazzunk úgy, én nem futottam sokat.
Vagy bármennyit.
Emlékszem, ötévesen azt mondtam magamban:
„Ja, hogy ez már így lesz.
Muszáj lesz pár poént írnom.
És majd a srácokkal bandázom.”
Azóta is a srácokkal bandázom.
Jó, volt egy barátom a lezárás alatt,
aki az egész időt azzal töltötte, hogy pasis hétvégét tervezett.
Valahányszor beszéltem vele, egyre kevésbé hangzott vonzónak a dolog.
„Mondom, mit fogunk csinálni.
Kiveszünk egy bungalót hétvégére. Csak pasik, csaj egy sem.”
„Máris nem érdekel.”
„Ne, ne, ne. Gondolj bele.
Csak pasik, csaj egy sem.
Szivarozunk, meg pókerezünk egész hétvégén.”
„Szörnyen hangzik.”
„Nem gondolod végig.
Csak pasik, nő egy sem, egész hétvégén, mintha börtönben lennénk.”
„Alig várom.”
Mitch bátyám minden évben golftúrára megy 30 férfival.
Harminc férfi. Elrepülnek Floridába.
Kivesznek három házat. Házanként tíz pasi.
Délelőtt együtt golfoznak, együtt ebédelnek,
délután golfoznak, aztán hazamennek a házakba,
és nem tudom, szexelnek egymással.
Nem tudom, mit művelnek. Borzalmasan hangzik.
Hány barátságot tarthatsz fent?
A bátyám nem meleg, és nyilván az sem érdekelne, ha az lenne.
De ha valaha előbújna, akkor azt mondaná: „Olyan sok jelet adtam nektek.”
„Szó szerint 30 pasival nyaraltam.”
„Harmincan játszottunk egymás lyukaira.”
„Segítünk egymásnak, a lyukban tartjuk azt a rudat.”
„Ennél hogy lehettem volna világosabb?”
Azt hiszem, azt próbálom elmagyarázni, hogy a golftól melegek lesznek az emberek.
Ha legközelebb azt mondja egy barátom:
„Elugrom golfozni a srácokkal,” akkor csak annyit mondok: „Élvezd.”
Én szeretem a vegyes társaságot. Tényleg.
Van az a közhely, hogy a pasik hülyék,
és van annyi hímnemű barátom, hogy tudjam, van benne némi igazság.
Itt minden pasinak van egy olyan barátja,
akit néha elnézegetnek, vajon hogy tud bárhol állásban maradni.
Ha nem gondoltátok egy barátotokról sem, akkor ti vagytok az a barát.
Ja.
Az én ilyen barátom Ricky. Nagyon rendes pasi.
Rickyvel egyszer elmentünk fejszét hajítani.
Ismeritek? Eldobtok egy fejszét, isztok egy sört.
Próbáljátok elfelejteni, hogy a demokráciánk válságban van, és…
Aztán egyszer csak Ricky odafordult hozzám, és így:
„Figyi, a fejszehajítás előtt mire használták a fejszét?”
„Faaprításra.”
Erre ő: „Frankón?” Mire én: „Ne szólalj meg többet.”
Jó baráthoz méltóan hazarohantam, és stand-up poént írtam a sztoriból.
Aztán kábé el is felejtettem.
Aztán úgy egy hónap múlva
egyszer csak felhív Ricky:
„Megcsináltam.
Saját fejszehajító-pályát építettem hátul a kertben.”
Igen, elvált ember.
És…
Aztán egyből dicsekedni kezdett.
Hogy így: „Úgy tudok már fejszét hajítani, hogy 18 méterről is a közepébe találok.”
Mire én: „Az már valami.
Tudod, mikor fog ez jól jönni? Soha.”
„Figyi, sose tudhatod.” Én meg: „De, én tudom.”
Ha történetesen pont van egy fejsze nálad, amikor valaki betör hozzád,
nem fogod tudni azt mondani: „Hé, nem jönnél közelebb három métert?”
Nagyon sok dolog miatt szeretem, ha nők vannak a környezetemben,
nem utolsó sorban azért, mert ők vonzóak, a pasik meg nem.
Értitek?
Olyan, mintha egy jóképű pasi, a természet mázlija lenne.
Tudjátok, mi a közös az összes vonzó pasiban?
Kábé úgy néznek ki, mint a nők.
Igaz?
Ez az egyetlen módja, hogy a heteró pasik tudják, ki jóképű.
„Azta, biztos vonzó. Alig emlékeztet faszira.”
A nők vonzóak, és a férfiakhoz képest nagyon tiszták.
A pasik gusztustalanok.
És alig tesznek valamit, hogy ne legyenek gusztustalanok.
Mondjuk, ha az ufók a Földre jönnének, akkor nem tudnák, mi van.
Mondanák, hogy: „A vonzó nőnemű egyedeknek
egy óra elkészülni, a szőrös szörnyek meg alapból kész vannak?”
„Nem csoda, hogy ezen a bolygón folyton háború van.”
A férfiak gusztustalanok, és ahogy öregszenek, gusztustalanabbak.
Amikor egy nő öregszik, elegánsabb lesz.
Ahogy a férfiak öregszenek, úgy néznek ki, mintha oszlásnak indultak volna.
Láttatok már félpucér öreg pasast?
Úgy néz ki, mint az emberi faj első vázlata.
Mi ez, egy Simpson család karakter?
Mert amikor öregedni kezd egy pasi, a dolgok kezdenek nem működni.
A szinapszisok már nem kapcsolódnak.
Normálisan az agy: „Havonta szőrt növesztek a pasas fejére.
Havonta szőrt növesztek a pasas fejére.”
Aztán az egyik hónapban:
„Havonta szőrt növesztek, bárhova, kivéve a pasas fejére.”
Nekem olyan testtájaimon is nő szőr,
ahol nincs rá szükségem.
Tudjátok, miért növesztenek szőrt az öregedő pasik a testük fura helyein?
A természet így közli, hogy: „Neked annyi.
Hagyd abba a párosodást, vagy ágyelővé változtatlak.”
Valamennyire szőrös vagyok, de nem túl vészes, ami megkönnyebbülés,
mert, ahogy látjátok, nem vagyok kimondott genetikai nyertes.
Kopasz, vak és fehér bőrű vagyok.
Az sem lepne meg, ha holnap állatfarokkal ébrednék.
„Láttátok a farkas komikust?
Hófehér, és még a farkán is van egy kopasz folt.”
A nyáron láttam az usziban egy pasit, hatvan körüli volt és nem volt rajta póló.
Nem az, hogy sok szőre volt. Mindenhol szőrös volt.
Egy pillanatra azt hittem, hogy Csubakkával forgatnak.
Ez a pasi… Irtó szőrös volt.
Vissza kellett fognom a legkisebb fiamat, nehogy megsimogassa.
„Előbb szagoltasd meg vele a kezed, fiam.”
Csupa szőr volt, és magabiztosan mászkált fel-alá az uszodában,
mint aki életében mást sem csinált, csak szőrös helyzeteket oldott meg.
Senki nem szólt, de mindenki ugyanazt gondolta:
„Könyörgöm, ne menj a medencébe.
Nem bírnánk végignézni, ahogy kirázod a bundádból a vizet.”
Aztán ez a pasi elvonult mindenki előtt,
és leült egy baromi csinos nő mellé.
Le volt esve az állam.
Az a nő a pasi külseje mögé lát, és képes csakis a pénztárcájára figyelni.
De mind jó külsejűek akarunk lenni, igaz?
Azt akarjuk, hogy megkergessenek a játszótéren.
Néhányan olyan messzire mennek, hogy plasztikáztatnak.
Így mondják: „Nem akarok kétségbeesettnek tűnni,
de felvágná egy késsel az arcomat?
Csináljon szépre. Vágjon tovább!”
Az a csoda, hogy a többségünk nem plasztikáztat,
mert szépségmániás társadalomban élünk, igaz?
Vannak tanulmányok róla. Egy Harvard-tanulmány
arra jutott, hogy a gyerekek azt hiszik, hogy a szép emberek kedvesebbek.
Ugyanez a kutatás azt is feltárta, hogy a gyerekek hülyék.
A szép embereknek tényleg vakon hiszünk.
Mondjuk, ha egy nagyon vonzó ember hallgatag,
akkor azt gondoljuk, hogy rejtélyes.
Ha egy kövér hallgat, akkor feltételezzük, hogy kajára gondol.
És igen, arra, de azért marad rejtély.
Nem tudjátok, milyen kajára.
Jó, a sütire. Mindig csak a sütire.
De nem tudjátok, melyikre. Jó, a vörösbársony-tortára.
Ezért aztán szeretjük, ha szép emberek vesznek minket körül.
Volt, hogy elmentetek enni,
és a pincér vagy pincérnő baromi jól nézett ki?
Egy pillanatra azt mondtad magadban: „Azta, itt jó lesz a kaja.”
Ha meg ronda a pincér: „Ne menjünk el?”
Ezért alakulhatott ki a svédasztal.
„Tudja mit, majd én idehozom magamnak. Kösz szépen.
Ne fogdossa az a tökfilkó az előételemet. Érted, hogy mondom?”
„Jim, szörnyeteg vagy.”
A közösségi oldalakon, Instagramon követjük a szép embereket.
A gyönyörű embereknek több millió követője van,
és lájkoljuk a fotóikat, és néha egy láng-emojit is teszünk.
Társadalmilag tök elfogadható.
Ha ezt a való életben csinálnád, akkor börtönbe kerülnél.
„Uram, mit csinál?”
„Követem azt a hölgyet.”
„Megkérdezhetem, miért?” „Szeretem nézni.”
„Odaadná neki ezt a fáklyát, amit neki hoztam?
És ezt az imádkozó kezet.”
Hanyagolni kéne már azt az imádkozó kéz emojit.
Röhej, mennyire agyon van használva.
Üzenet egy baráttól: „Tali a vacsin. Imádkozó kéz.”
„Ne. Semmi imádkozó kéz. Nem fogsz addig élni?
Mit akarsz ezzel? Hogy kezet eszünk vacsorára?”
A feleségem nagyon csinos.
Hát, igen, vegyes pár egyik tagja vagyok.
Nem igazság, csinos,
okos és kreatív. De tudjátok mit?
Borzalmas ízlése van pasik terén.
Ezzel döntetlen. Boldog házasságban élek,
de úgy heti egyszer azon kapom, hogy így méreget:
„El kell, hogy engedjelek.”
Mert csalódást okozok neki, állandóan.
Idegesítő dolgokat csinálok.
Tessék, mondok valamit, ami idegesíti a nejemet.
Használom a mosdót.
Tudom. Nem kéne, igaz?
Letolást kapok, ha nem szólok neki, hogy használni fogom a mosdót.
„Egyszerűen eltűntél. Hol voltál?”
„Nem tudtam, hogy ki kell kéredzkednem.”
Akkor is letolást kapok, ha előre szólok, hogy használni fogom a mosdót.
„Kimegyek a mosdóba.”
„Megint?”
„Jól vagy?”
„Hányadszorra mész ki ma?”
„Undorító vagy.”
„Mit csinálsz te ott bent?”
„Legtöbbször előled bujkálok.”
Amikor tényleg nagyon ideges rám, akkor nem büntet hallgatással.
Egyszerűen túl sokára válaszol meg egy egyszerű kérdést.
Ott áll tőlem fél méterre, a telefonját nézi, és én így:
„Mikor lesz az a sulis izé?”
Mire ő így…
„Benne van a naptárban.”
„Most haragszol rám?”
„Nem.”
Nemrég hallottuk, hogy a baráti körünkben az egyik házaspár válik.
És nem túl meglepő módon a feleségem irtó ideges volt rám.
Nem voltam meglepve, mert nem ez volt az első alkalom,
hogy az én hibám volt valami, amihez semmi közöm nem volt.
Trump megválasztása, a Kavanaugh-meghallgatás, az én hibám.
És én bocsánatot kérek, hogy tudat alatt kiterveltem az egészet.
Soha nem mondanám a nejemre, hogy őrült, mert szeretek házasságban élni.
De azt azért érdekesnek tartom,
hogy ha egy pasi azt mondja a másikra, hogy őrült, az bók.
„Ő itt a haverom, Joey. Őrült a csávó.”
Erre Joey: „Jaj, csak kedveskedsz.”
De ha azt mondanám: „Ő itt a nejem, Jeannie. Őrült a nő.”
Már attól ideges leszek, hogy kimondom.
New-Yorkban van, de az ember sose tudhatja.
Mert ha itt állna a feleségem,
én meg mondanám: „Ő a nejem, őrült”…
Halott lennék.
Ti meg mind tapsolnátok.
Hogy így: „Ez olyan volt, hogy tanítani kéne. Igen.
Ma is tanultunk valamit.”
Nem, maradjunk még ennél.
Ha már itt tartunk, ha a járvány kitörésekor
kapcsolatban volt az ember,
és még mindig abban a kapcsolatban van, akkor pénzt érdemelne, igaz?
Igaz?
Mert ha a járvány előtt
azt hallottuk, hogy szakít egy pár, akkor azt mondtuk: „Jaj, ne.”
De ha a járvány alatt hallottunk szakításról,
akkor így: „Ja, hát persze.”
Az ember sajnálta az együtt maradó párokat.
„Még együtt vagytok? Jaj, sajnálattal hallom.
Társfüggőség, mi?”
Mert nem számít, milyen erős volt a kapcsolatotok.
A járvány egy pontján
a párodra néztél és azt gondoltad: „Azt hiszem, inkább legyen koronavírusom.”
Tudom, hogy borzalmasan hangzik, de igaz.
Mindenkinek volt egy pillanata:
„Mégis, mennyire lehet kényelmetlen az a lélegeztetőgép?
Igaz, nem tudnék beszélni,
de ez azt is jelenti, hogy nem hallom a nejemet?
Nincs lélegeztetőgép csak fülre?”
„Jim, szörnyeteg vagy.”
A feleségem csodás anya.
Öt gyerekünk van. Elhiszitek ezt?
Öt gyerek. Köszönöm.
Ez olyan dolog, amit megbántam…
mert túl sokan vannak.
Sokkal több, mint kéne.
Vacsoránál néha azt játszom, hogy egy reality házigazdája vagyok.
A címe: Szóval szerinted egyetemre mész.
Mert mindannyian nem tudnak menni.
Mind nem mehetnek, nem, ha megveszem azt a hajót.
Viccelek. Nyilván nem veszem meg azt a hajót…
addig nem, míg nincs meg a motor, értitek.
A gyerekeim szerint idegesítő vagyok.
Minden gyerek szerint idegesítőek a szülei,
ami kissé ironikus, mivel lényegében romba döntötték a szüleik életét.
A szülők a gyerekeiknek adják az idejüket,
az energiájukat, a pénzüket,
amit vissza is fizetünk a szüleinknek, nehezteléssel.
Láttatok már felnőttet, akit valamelyik szülője hív?
Azt hinnéd, a behajtó az.
„Uh. Anyám az.”
„Ja, tudom, hogy negyed századon át gondoskodtál rólam,
de most nem jó.”
„Tudod, mi nem volt jó? Feladni az álmaimat…
hogy egy ekkora csalódás legyen belőled.”
Nem, olyat soha nem mondanék, hogy a gyerek isten büntetése a szexért.
De azért lehetne róla beszélgetni.
Azt mondja így fönt: „Ó, túlságosan élvezik.
Hogy tudnám rávenni őket, hogy imádkozzanak holnap?”
És szeretek szülő lenni.
A legfontosabb dolog, amit csinálok.
De őrült egy alku.
Mindent a gyerekeidnek adsz.
Mindent nekik adsz, aztán egy nap elmennek.
Hogy így: „Szeva! Kösz a semmit.
Szólok, ha jelzáloghoz kéne segítség.”
Néha nem mennek el, igaz?
Ott ragadnak. Szobatársakká válnak.
Ez nálam nem így lesz.
Már mindnek vettem hátizsákot.
A táska láttán: „Mi ez?”
Erre én: „Ha 18 leszel, ez lesz a búcsúajándékod.”
„Jim, szörnyeteg vagy.”
Próbálok jó apa lenni.
Úgy érzem, több erőfeszítést teszek, mint az én apám.
Apám generációjának nem kellett csinálnia semmit.
Apám az életben nem volt szülőin.
Apám azt sem tudta, hogy iskolába járok.
Apám annyira sem zavartatta magát, hogy elfordítsa a fejét,
ha valami történt mögötte.
„Mi az ördög folyik ott hátul?”
Nem tudom, hogy nem tudta a fejét forgatni,
vagy nem érte meg az erőfeszítést.
„Mi az ördög folyik ott hátul?”
„Jaj, a szülinapomat ünnepeljük.”
„Ó, de halkabban. Ironside-ot nézek.”
Boldog szülinapot
Kívánunk
A gyerekeim bűntudatot ébresztenek bennem.
Bennem fel sem merülne.
Például a lányom fellépett csütörtökön és pénteken,
elmentem rá csütörtökön, és péntek reggel
látott a gurulós táskámmal, és kérdezte:
„Akkor nem jössz ma este az előadásomra?”
„Te még egyetlen előadásomon sem voltál.
Háromszázat csinálok egy évben.”
A nagy tervem az volt,
hogy felelősségre tanítom a srácaimat úgy, hogy plakátot árulnak egy műsorom után.
Üzentem a kamasz lányomnak:
„Akarsz plakátot árulni a műsorom után? Fizetek is.”
Visszaírt: „Csúcs, jól hangzik.”
Utána a kamasz fiamnak:
„Akarsz plakátot árulni a műsor után? Fizetek is.”
Visszaírt: „Nem, kösz. Nincs szükségem a pénzre.”
Neki nincs is pénze.
Neki az én pénzem van.
Mire annyit írtam vissza: „Kihúztalak a végrendeletből.”
Vicceltem. Soha nem is volt benne.
Ha apám megkért valamire,
akkor még a válaszig sem maradt ott.
„Nem lapátolnád el a havat a bejáróról?” Aztán elment.
Mindenki tudta, vagy ellapátolom a havat, vagy elköltözöm.
Mondhatjuk, hogy féltem apámtól.
A gyerekeim bankpénztárosként kezelnek, akivel nem szívesen egyezkednek.
Hetente egyszer elém toppannak.
„Anya azt mondta, hogy kaphatok egy cápát…
szóval kéne nekem a bankkártyád.”
Én: „Mi a francról beszélsz?”
„Megint kiabál, anya!”
Ha apám bent volt az egyik szobában, akkor nem mentem a háznak abba a felébe.
„Majd pisilek kint.”
És volt egy csomó idősebb testvérem, akik folyton kérdésekkel küldtek be.
„Kérdezd meg, mehetünk-e a Dairy Queenbe.”
„Nem kérdezem. Nem kérdezem.”
„Menj. Ilyen kicsit nem öl meg.”
„Apa?” „Mi az ördögöt akarsz?”
„Azt mondta, hogy nem.”
Amikor nem volt gyerekem, egyáltalán nem értettem apámat.
Amúgy, ha nincs gyereketek,
akkor ebből egy kukkot sem értetek.
Vagy akár a szombat este fogalmából.
Ha nincs gyereketek, akkor így: „Szombat!”
Aztán, ha szülők vagytok, akkor: „Kinek adhatnánk pénzt, hogy ide jöjjön,
és vigyázzon a gyerekre?”
És az elvárásaitok durván zuhannak.
Először még: „Mindenképpen legyen PhD-je.”
Aztán már így: „És meddig volt börtönben?”
„Gyilkosság? De nem gyerek volt, igaz?”
„Sátánista? Maga kell nekünk.”
Minden szülő azt fogja mondani, hogy a gyerekkel gazdagabb lett az élete.
Olyan dolgokat csináltak miattuk, amire nem számítottak.
Azon kapod magad, hogy olyat csinálsz, amit sose hittél volna.
Nekem ilyen az, hogy a szabadba megyek.
Voltatok szabadban kicsi gyerekkel?
Azt sem tudjuk, mit csináljunk kint velük.
Hogy így: „Hát, általában csak inni járok ki.
Ki akarna altatósat játszani?”
Fura, ha a gyereknek olyan barátja van, akit nem csípsz túlzottan.
„Ó, átjön Tommy? Hát, én elmegyek.
Üzenhetsz, ha Tommy elment,
mert ő éretlen.”
Nem voltam felkészülve erre a rengeteg gyerekprogramra.
Elmész a gyerekért, elviszed valami programra,
és onnan tovább egy másikra.
És ha nincs semmi programjuk,
ki kell találnod egyet, különben kristályt fognak szívni.
Szülőként állandóan programot keresel.
Elvittem a gyerekeket a Ripley-féle Hiszed vagy sem múzeumba.
Nem tudom, akartatok-e már ilyen kétségbeesetten csinálni valamit.
Mit mondhatnék a Hiszed vagy sem múzeumról?
Leginkább sem.
Nem érdekes. Még csak nincs is sok cucc.
Olyan, mintha egy csöves bérelt raktárát ürítették volna ki.
Egyébként csodálom ezt az üzleti modellt, tudjátok.
A legtöbb üzlet igyekszik megalapozni a vevő feléjük táplált bizalmát.
Na, a Ripley nem.
Hogy így: „Hiszed vagy sem. Tojunk rá.
Tudjuk, hogy nem jöttök vissza.”
Még mindig csak szokom, hogy kamasz gyerekeim vannak.
Nemrégen a 17 éves lányom azt mondta, hogy színész akar lenni,
ami őrület, mert annyi voltam, mint most ő,
amikor bemutatták a Holt költők társaságát,
ami egy csodás film, Robin Williamsszel,
egy tanárt játszik, arra biztatja a diákjait, hogy ragadják meg a napot.
És az egyik diák színész akar lenni.
És beszáll a színdarabba, és meghívja az apját, hogy nézze meg,
és utána mondja az apjának, hogy színész akar lenni.
Mire az apja: „Dehogy leszel az, marhaság. Csak pénz- és időpazarlás…”
És a srác úgy kibukik, hogy megöli magát,
aztán kirúgják a tanárt, és az összes gyerek feláll a padra…
Mindegy, az egy nagyon jó film.
Nem, most… most, hogy én vagyok egy kamasz szülője,
rájöttem, hogy a Holt költők társaságában igaza volt az apának.
Viccelek. Tudom, az a film lényege, hogy: „Ne legyél tanár.”
A feleségem rettentően utálja ezt a poént.
A gyerekekről nem tudom.
Nem hiszem, hogy a gyerekeim tudják, mi a munkám.
Vagy inkább azt kéne mondanom, azt hittem, hogy nem tudják,
egész a legutóbbi halloweenig.
A tízéves fiam, Michael, nem tudta, minek öltözzön halloweenre,
ami válsághelyzet.
Ha szülők vagytok, tudjátok.
Aztán úgy két nappal előtte odafutott hozzám, hogy:
„Kitaláltam, mi legyek halloweenkor.
Stand-up komikus leszek.”
És én úgy meghatódtam.
Mondom, hogy: „Jó ég, az apád akarsz lenni halloweenre.”
Mire ő: „Nem, John Mulaney akarok lenni.”
Csatt! Telibe pofán.
Nagyon köszönöm mindenkinek.
Jól esik.
A feliratot fordította: Binder Natália