Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
Takk skal dere ha!
LIVE FRA MINNEAPOLIS
Å, du store. Tusen takk.
Tusen takk.
Tusen takk skal dere ha.
Veldig hyggelig.
Det er nesten så jeg glemmer at vi alle er døde om en uke.
Jeg tuller. Antagelig ikke før om en måned.
Husker dere da vi trodde pandemien var over?
Alle var så glade. "Vi klarte det!"
Vi så sikkert kjempeteite ut.
Alle klappet seg på skulderen.
"Jeg er glad jeg kunne hjelpe de syke ved å holde meg inne.
Er det ikke over? Vel, jeg går ikke inn igjen.
Da får de syke heller dø."
For det er ikke over.
Pandemien er som et TV-program du trodde var tatt av luften,
men så kjøper Netflix det opp.
Jeg var ikke klar for en ny sesong.
Jeg planla ikke å se familien min igjen noensinne.
Foreldre kjenner følelsen.
Det er som å skifte en bæsjebleie midt på natten.
Du er utslitt. Det er motbydelig. Men du må bare gjøre det.
Så du skifter bleia, du får på pyjamasen igjen,
og idet du legger babyen varsomt ned i vuggen,
hører du bleia bli fylt igjen.
Og sånn er år 2021.
Igjen og igjen.
Det er en bleie som blir fylt igjen og igjen.
Jeg savner den første tiden av pandemien.
Det var moro.
Den gangen vi trodde håndvask kunne beskytte oss.
"Vask hendene, folkens, så går det bra."
"Ok."
Husker dere før det var lett tilgjengelige tester,
da alle hadde en venn som skrøt av at de hadde hatt covid.
"Jeg hadde det i 91.
Jepp. Den gangen det ble kalt covid-91.
Hadde det flere ganger. Ble frisk ved å vaske hendene."
For symptomene var forvirrende. De er fortsatt forvirrende.
"Hva er symptomene?"
"Alt."
"Hva mener du med 'alt'?"
"Å stille spørsmål er et symptom."
"Vel, det kan ikke stemme."
"Fornektelse er et vanlig symptom."
Desinfiserte dere matvarene? Det gjorde jeg.
Jeg følte meg tåpelig.
"Bare en helt vanlig fyr som rengjør kjekspakken.
Er det sånn tvangstanker føles?"
Og så, et par uker senere: "Nja, de ser rene ut.
Jeg vasket dem!"
Man måtte jo ta forholdsregler.
Det var ingen enighet, bare mange store ord.
"Det er nedstengning. Arbeid og skoler er stengt.
Vi har boblen vår.
Boblen består av familien min og to stykker på den ukentlige sexfesten.
Best å være på den sikre siden."
Pandemien var den samme for oss alle, men vi opplevde den alle forskjellig.
Faktorer spilte inn.
Om du var 25 år og frisk, så tenkte du: "Ta meg med på covid-cruise!"
Men om du var over 25 år, og tro det eller ei, men det er jeg…
…så fulgte du nøyere med på nyhetene.
På nyhetene sa de: "Eldre er i risikogruppen."
Og du bare: "Hvor gamle?
'Eldre' som i 'gammel', eller 'hadde ikke mobil på videregående-gammel'?"
Ikke sant?
For ingen ser på seg selv som gammel.
Iblant treffer realiteten av alderen din deg som et slag i trynet.
Jeg deltok på en pengeinnsamling for et sykehus.
Da jeg kom, sa damen som arrangerte det: "Å, jøss, vi gikk på samme høyskole!"
Hun var yngre enn meg, men vi hadde vært på de samme stedene.
Og på slutten av arrangementet kom hun løpende
og sa: "Hvilket år gikk du ut av skolen?"
"1988", sa jeg.
Hun sa: "Herregud, samme året som jeg ble født."
Smakk!
Rett i trynet.
Jeg visste ikke hva jeg skulle si. "Ja, jeg ble også født da."
Hun bare så på meg. "Ikke morsomt."
Jeg satte meg i bilen og stappet i meg mat til jeg ikke følte noe.
Iblant måtte man dekode nyhetene. Nyhetsoppleseren sa:
"De utsatte er eldre og folk med komorbiditeter."
Komor-hva?
"Komorbiditeter."
Til slutt forsto vi at det var kode for: "Alle dere feite jævler kommer til å dø."
Men de kunne ikke si det på nyhetene.
Sanjay Gupta kunne ikke si:
"Vel, Anderson, de feite jævlene kommer til å dø."
I stedet sa de: "Komorbiditeter".
Og vi hjemme bare: "Kjære, hva er komor…" "Vet ikke. Send sausen."
Etter hvert forsto vi at de snakket om feite folk.
Og om du var overvektig, spurte du: "Hvor feit?
Snakker vi Walmart-feit eller Jim Gaffigan-feit?"
Jeg tok hintet. Jeg begynte å trene.
Jeg begynte å spise sunt.
Men en dag så jeg meg i speilet og tenkte: "Nå holder det."
"Liv eller død" er ikke så motiverende som en skulle tro.
"Du lever lenger."
"Ikke god nok grunn.
Har du noe mer? Hva med en pizza?"
Jeg forsøkte.
Kona mi kjøpte en badevekt til meg. Romantikken er ikke død.
Jeg ba henne ikke kjøpe den. Det var en gave.
Jeg kunne aldri gjort det.
"Gratulerer med dagen, her har du en badevekt og sminke.
Jeg passer på deg, elskede."
Det er en moderne vekt
med en app så staten kan følge med på hvor tjukk jeg er.
Jeg forstår ikke poenget med appen.
Vil de true meg med løsepengevirus?
"Betal, ellers avslører vi hvor feit du er."
"Men jeg har ikke noe kryptovaluta."
Jeg installerte appen, gikk på vekten, vekten min vistes på mobilen, 68 kilo.
Greit, den viste over 90 kilo.
Greit, den var langt over 90.
Om det var en gammeldags vekt, ville du ikke sett tallet 90.
Men det var i 90-familien.
Og under vekten min, på telefonen, sto det et ord i små, røde bokstaver.
Jeg ba datteren min lese det for meg. "Hva står det der?" Hun svarte: "Feit."
Smakk! Rett i trynet.
Jeg så på datteren min og sa: "Appen må visst oppdateres."
Så løp jeg inn på kjøkkenet og stappet i meg mat til jeg ikke følte noe.
Vi bruker fortsatt munnbind. Husker dere da ingen brukte munnbind? Det var moro.
Husker dere første dagen dere gikk ut blant folk uten munnbind?
Det var merkelig, hva?
Man følte seg så naken. "Jeg føler meg så europeisk.
Er dette den franske rivieraen?"
Jeg vurderte å bruke string-munnbind.
Noe smakfullt, men småfrekt.
"Du ser kinnene, men noe overlates til fantasien.
Oh-la-la."
Rund og blek og stort sett skallet
Der går gutten fra Indiana
Og alle han går forbi, sier
"Æsj!"
I starten var det merkelig å se ansiktene til folk, hva?
Man hadde lyst til å si til folk: "Behold munnbindet,
det kler deg. Det er best for alle at du bruker det."
Møtte du noen under pandemien som du kun kjente med munnbind?
Og da du endelig så ansiktet deres, tenkte du: "Uff da."
Du følte deg lurt.
"Ansiktet ditt stemmer ikke med stemmen din.
Og hvem stjal haka di?"
Den største avsløringen under pandemien
var selvsagt hvor mange gærne folk det er der ute.
Det var overraskende.
Vi visste at det fantes noen Unabombere, men ikke at det var så mange av dem.
Eller at vi var i slekt med noen av dem.
Ikke sant?
For alle hadde en slektning eller venn som viste seg å være splitter pine gal.
"Jeg tror ikke på virkeligheten lenger."
"Fint å vite."
Som en kjønnsavsløring for galskap.
"Sannheten er ikke lenger sann." "Ses på thanksgiving."
Det skjedde nok oftere med meg,
for jeg har mange frittenkende venner, og vanligvis er de morsomme å omgås.
De kan si: "Den avskyelige snømannen finnes."
Men under pandemien sa den samme personen:
"Tom Hanks spiser babyer."
"Ikke si det."
"Tom Hanks spiser babyer, og om du nekter, spiser du babyer også."
"Greit.
Tom Hanks spiser babyer. Han har alltid virket som en babyspiser."
Det jeg savnet mest under nedstengningen, var restauranter. Tro det eller ei.
Jeg forsto ikke hvor mye jeg savnet dem før jeg kunne gå ut og spise igjen,
og jeg tok meg selv i å plystre etter andres mat.
"Se der, ja.
Jeg drømmer om deg.
Gi meg kniv og gaffel."
"Jim, vi er blant folk." "Beklager."
Dette kan høres flåsete ut, men jeg tror pandemien var verst for mødrene.
Uten tvil verst for mødrene. Ikke sant?
Eller mennene som levde med de nevnte mødrene.
Jeg aner ikke hvordan kona mi klarte det.
Vi hadde fem barn med fjernundervisning. Og ungene mine var flinke.
De var veldig fjerne under undervisningen.
Vi ba barna gjøre skolearbeid
på samme duppeditt de spiller Minecraft på.
Det er som å ha et slanke-møte på en burgersjappe.
Det var galskap.
Jeg fikk helt klart større forståelse for hvor tøft det er å være lærer.
Og for et dårlig yrkesvalg det er.
Ikke sant?
Det var vel etter første kassa med whisky at jeg snudde meg mot kona mi
og sa: "Når dette er over, eller om det blir en åpning,
så skal jeg ta deg med hvor du enn vil dra."
Og kona mi sa: "Jeg vil til Hawaii."
Jeg sa: "Jeg tenkte mer i nærområdet."
Men hun sa: "Jeg vil til Hawaii, sammen med barna."
"Hvem sine barn?" sa jeg.
"Barna våre", svarte hun.
Jeg undersøkte, og det var billigere enn skilsmisse, så vi dro.
Og…
Hawaii er virkelig et spesielt sted.
Du har aloha-ånden.
Folk hilser hverandre med "aloha", men jeg er så klønete
at når de sier "aloha", svarer jeg "hallo ha".
Betyr det noe?
Og når jeg klarte å si det riktig, slo det tilbake på meg.
Om jeg sa "Mahalo", så de lokale på meg og sa:
"Du trenger ikke gjøre det. Bare nikk, så kommer vi med maten din."
Jeg skilte meg ut der. Jeg så ikke engang ut som en turist.
Jeg så ut som om jeg var hyret for å få turistene til å slappe av.
"Du er ikke klønete. Bare se på Jim Gaffigan."
Hawaii kan ikke sammenlignes med de andre delstatene.
Det er et tropisk paradis.
Det er som om vi har tatt over en polynesisk øynasjon.
Ikke sant?
Som om den ikke tilhører USA.
Vi bare valset uanmeldt inn.
"Her var det fint, ja. Vi kan legge bryllupsreisen hit. Vi tar den."
Og Hawaii bare: "Vi er vårt eget land." "Søte blomsterskjorter. Gi meg en sånn."
Og hawaierne sier det rett ut: "Dere stjal landet vårt."
Og jeg bare: "Hvordan skal jeg si det? Vi stjal alt av land.
Det er bare verre fordi det er så vakkert her.
Men til og med i Detroit er det folk som hater oss."
Kona mi valgte Hawaii fordi hun elsker strender. Jeg også, som dere ser.
Jeg tilbrakte hele oppholdet med å smøre meg inn med solkrem,
noe som heldigvis gjør huden min blekere.
Hvilken ondskapsfull jævel bestemte
at klisset som beskytter bleke folk mot sola,
også skal få dem til å se ut som hvitvandrere?
Det er bare ondskapsfullt.
De burde komme i flere farger.
"Se, der går en av karene fra Blue Man Group."
Jeg aner ikke hvorfor solkrem er hvit. Hva var det…
"Vel, alle bleke folk elsker jo ranch-dressing, så…
La oss holde det i den gata."
For jeg blir ikke brun.
Ikke engang medium rå.
Jeg ser enten ut som jeg aldri har vært utendørs,
eller som om jeg kommer rett fra brannsåravdelingen.
Ingen mellomting.
Og jeg vet at folk drar på stranda for å slappe av.
Det gjør ikke jeg.
Det er som å være allergisk mot bier og jobbe som birøkter i ferien.
Jeg hadde ett mål: å ikke bli solbrent. Ikke være den solbrente voksne.
Ser du solbrente unger, tenker du: "Mye å passe på."
Ser du en solbrent voksen, tenker du: "Alkoholiker."
Ikke sant?
For…
Når en voksen er solbrent,
er det som et skamsymbol på dårlig dømmekraft.
Ingen unnskyldninger.
"Vel, jeg ble tatt på senga.
Ante ikke at ildkula på himmelen alltid var så varm."
Når vi ikke var på stranda, gjorde vi ting.
Jeg prøvde taubane for siste gang.
Hva feiler det oss?
"Lyst til å tro at du skal dø?
Hva med å betale 200 dollar for å tro du dør seks ganger?"
Kan vi ikke bare gå ut på motorveien?
"Den bussen traff meg nesten. Dette er å leve."
Eller ta av deg munnbindet på et bikermøte.
Ikke sant?
De som har prøvd taubane vet at for å bremse
må du strekke ut armer og bein.
Det bremser. Det får det også til å se ut som selvmord.
"Hvorfor etterligne krittomrisset om han ikke ville dø?
Det er en merkelig… Hvem fant på å kjøre taubane?
"Du vet kabelen som går mellom telefonstolpene?
Hva om vi henger turister i den?"
"Vil turistene det?"
"Vel, de betaler jo for å svømme med haier."
Vi prøvde snorkling.
Jeg var ikke bekymret,
for jeg regnet med at haiene så beina mine og tenkte: "De er ikke ekte.
Jeg nekter å ta en jafs av enda en utstillingsdukke."
Iblant, når familien gikk på stranda,
gikk jeg meg en tur alene, som er kjedelig, men jeg laget min egen moro.
Jeg tok med en ketsjuppakke,
og midtveis åpnet jeg ketsjuppakka og smurte ketsjup på hender og ansikt
før jeg gikk bort til romantiske par.
"Har dere sett min kone?"
"Nei."
"Men dere hørte hvor frekk hun var?
Jeg kan ennå lukte synden hennes."
"Jim, for en skummel vits.
Det var en skummel vits."
Pandemien fortsetter, men nå bearbeider vi deler av pandemien.
Vi gikk ett og et halvt år uten bryllup,
barnebursdager og familieselskap, men det var ikke bare positivt.
Ikke sant?
Noen ting kommer ikke tilbake.
Parader, for eksempel. Vi er ferdig med parader.
Parader har egentlig aldri vært så fryktelig imponerende.
Man bare: "Hei, barn, se! Folk som spaserer…
Og skaper unødig trafikkaos."
Før pandemien, om du støtte på en parade, tenkte du aldri: "Kult, en parade!"
Heller: "Jeg hater mennesker."
De eneste som liker en parade, er folkene som marsjerer i den.
Selv folk på fortauet tenker: "Hvor lang er den egentlig?"
Høydepunktet i de fleste parader er selvsagt korpset, eller hva?
På TV er fugleperspektivet på korpset veldig imponerende.
Men på gateplan føles det som om man blir invadert av nerder.
"Å nei, der kommer de. Gjem Xboxen din."
Men korps er fantastiske, hva?
De øver liker mye som idrettsutøvere.
De øver alltid.
Det er utrolig hvor mye energi de legger i å skape noe
som ingen egentlig liker.
Jeg tuller.
Jeg vet at det er noen korpsfolk her og det…
For dem…
Men et korps kan ta en sang, det er imponerende, hvilken som helst sang,
og ødelegge den.
"Jøss, ante ikke at jeg kunne hate 'Uptown Funk' så mye."
Du hører aldri en sang og tenker: "Finnes det en korpsversjon av denne?"
Jeg vet at det er noen stolte korpsfolk her.
Og for å være ærlig så kunne jeg aldri spilt i korps,
for jeg har hatt sex.
"Han kommer til å få juling av et korps."
Nei da, jeg vet at folk koser seg i korps.
Men for meg ser det ut som en måte å avskrekke folk fra å ville bli musikere.
"Vil du bli musiker? Greit. Ta på deg dette sjørøverkaptein-kostymet,
og i pausen marsjerer du rundt banen mens vi spiser pølse.
Gjør det et par semestre, så får vi se om du ennå vil bli musiker."
Visste dere at korps startet som militærmusikk?
De marsjerte med hæren i krig
for å styrke moralen og skremme fienden.
Vet ikke hvordan det funket.
"Å nei, de kan Fleetwood Mac.
Bør vi snu? Hva om de har med seg Lindsey Buckingham?"
Hvordan overtalte de en trompetspiller til å marsjere inn i krig?
"Bare gå inn, du."
"Har de ikke våpen?"
"Bekjemp dem med musikken din.
Om du overlever, vekk oss i morgen med en…"
Jeg elsker det når trompetspillere bruker en klosettsuger ytterst.
Hvem fant på det?
"Jeg hørte deg spille,
og det minnet meg om den gangen doen min var tett.
Jeg hadde spist seks Big Mac-er.
Jeg tok med sugeren. Den er temmelig ren.
Så om du kunne plassere den ytterst på det dyre instrumentet ditt
og gi meg en 'wah-wah'?
Spill i vei."
"Har du vurdert å bli rørlegger?"
Det er latterlig.
Folk kjenner alltid noen som ligner meg.
Én gang i uka kommer noen bort til meg og sier:
"Jeg kjenner en som ligner på deg." Hva skal jeg si? "Hils fra meg."
"Be dem bruke solkrem."
Og personen som ligner meg, gjør aldri noe imponerende med livet sitt.
"Han klipper plenen vår.
Han gjør det gratis."
Låter som mine gener, ja.
Iblant på sosiale medier sender folk meg bilder av babyer
som de mener ligner på meg.
"Denne babyen ligner Jim Gaffigan."
Folk synes det er urkomisk at jeg ligner en lubben, skallet baby
som bæsjer i bleie.
Noen folk er bare søte.
"Hvorfor ligner babyen vår på Jim Gaffigan?"
"Fordi jeg lå med kona di."
Om dere tror det er ydmykende å høre at du ligner på en baby,
så kan jeg fortelle dere at jeg har fått bilder av katter som skal ligne på meg.
Ikke én eller to ganger. Dusinvis av ulike katter.
Det står alltid det samme. "Denne katten ligner Jim Gaffigan."
Hva antyder de egentlig? At jeg ble far til en katt utenfor ekteskapet?
Jeg følte meg ensom etter et show, så jeg gikk en tur og…
Ei katte spurte om jeg hadde en røyk.
Jeg sa at jeg ikke røyket.
Vi begynte å prate, og før vi visste ordet av det, sto solen opp.
Jeg så aldri den katta igjen.
Jeg kan lukte flasset hennes ennå.
Om dere tror det er ydmykende
å bli fortalt at man ser ut som en baby eller en katt,
så kan jeg fortelle dere at noen sendte meg et bilde av en kneskål…
…med meldingen: "Denne kneskålen ligner på Jim Gaffigan."
Og vet dere hva? Jeg lignet faktisk på kneskålen.
Men jeg vet ikke hva de antydet.
At jeg ble far til et kne utenfor ekteskapet?
At jeg var ensom etter et show og…
Jeg gikk meg en tur, en kneskål spurte om en røyk.
Jeg sa "jeg røyker ikke", og vi begynte å prate.
Og plutselig sto solen opp.
Jeg så aldri kneskålen igjen.
Om dere tror det er ydmykende
å bli fortalt at man ligner den kjøttfulle, rynkete delen av noens bein…
Det er det.
Vel, jeg syntes det. Men så gikk det opp for meg.
Jeg forsto hva som hadde skjedd. Plutselig ga alt mening.
Et par av dere vil kanskje si at jeg er sprø,
men jeg tror de fleste er enige med meg.
Det som må ha skjedd, er at eieren av kneskålen gikk til en plastikkirurg
og sa: "Jeg vil at kneskålen min
skal ligne den mest undervurderte komikeren i USA."
Ikke sant? Og plastikkirurgen sa: "Mener du John Mulaney?"
Og eieren av kneskålen sa: "Nei, Jim Gaffigan."
Og plastikkirurgen svarte: "Hvem er det?"
Og da sa eieren av kneskålen:
"Han er en blek, lubben fyr som ligner på en baby eller en katt."
Det var det som skjedde.
Så merkelig.
Men som regel blir jeg fortalt at jeg ligner på andre mennesker. Jeg…
I Utah får jeg høre at jeg ser mormonsk ut.
Jeg ante ikke at man kunne ligne en religion.
Men det gjør jeg visst. Jeg sjekket, jeg ser ikke ut som en av grunnleggerne.
Jeg ser ikke ut som en av mormonlederne.
Jeg ser ikke engang ut som jeg har flere koner.
Jeg ser bare mormonsk ut.
Mormonerne praktiserer ikke lenger polygami.
Men før i tiden kunne en mormonsk mann ha mer enn én kone.
Brukte de det som salgsargument?
Jeg elsker kona mi og kan med hånden på hjertet si at jeg ikke vil ha flere.
Det holder å skuffe én person.
Tenk å ha to koner som er irriterte på deg.
Og så kan du ikke drikke kaffe?
Nei takk.
Håper ikke dere tror jeg mobber mormonere.
De fleste organiserte religioner har negative stereotyper.
Jeg er heldigvis katolikk, så jeg trenger ikke bekymre meg.
Folk tror meg ikke alltid. "Er du katolikk?"
"Nei, jeg sier det for å imponere.
Så folk skal tro jeg har god dømmekraft."
En skulle nesten tro katolisismen prøver å miste følgere.
"Hva mer kan vi gjøre, mon tro?
Hva med å gjøre Bill Cosby til pave? La oss prøve det."
Katolikker har gjort kunst av å redusere religionen sin.
Helt tilbake til Det store skisma i 1054, hvor de østlige ortodokse
og de romersk katolske delte seg,
og de ortodokse sa: "Vi vil feire jul i januar."
Mens katolikkene sa: "Vi liker pedofile."
Ja, jeg liker heller ikke den.
Og så hadde du den protestantiske reformasjonen.
Dere visste kanskje ikke at dette er en religionsleksjon.
Den protestantiske reformasjonen på 1500-tallet,
da Martin Luther, som nok trodde han ville bli den mest kjente Martin Luther…
Ikke sant? "Jepp, jeg er kongen av Martin Luthere.
Ikke bli overrasket om jeg får en egen helligdag."
Martin Luther hadde 95 problemer, men kjerringer var ikke én av dem.
Den gangen var den katolske kirken kjempekorrupt.
Det er den ikke lenger.
Noen katolikker blir sinte.
"Om du hater den katolske kirken, hvorfor er du katolikk?"
Fordi jeg mener at mennesker fødes som syndere. Det er én grunn.
Men først og fremst fordi jeg er redd kona mi.
Jeg mener ikke at organisert religion er galt i seg selv.
Det er den menneskelige tolkningen.
Gud sier det samme i de fleste religioner:
"Dere skal elske hverandre."
Og menneskene bare: "Den er god, sjef. Han ba oss drepe homofile, så…
Sett i gang."
Derfor sliter alle organiserte religioner nå.
Muslimene tar kaka. "Jaså, katolikker, dere tror dere kan fremmedgjøre folk?
Hold hummusen min,
så skal jeg vise dere."
Noen av dere tenker nok: "Jim, du minner om en forhenværende Hitlerjugend.
Hva mener du om jødedommen? Jeg ser deg gjerne ødelegge karrieren din i kveld."
Jeg er ikke redd, jeg snakker høyt.
Jeg synes jødedommen er perfekt.
Den er feilfri. Og jeg vil gjerne ha flere roller i spillefilmer.
Det er…
God, gammeldags ryggklappende anti-semittisme.
Den eneste organiserte religionen uten negative stereotyper er buddhismen.
Man skulle tro flere amerikanere var buddhister.
For Buddha ser temmelig amerikansk ut.
Buddha ser ut som en fyr du vil se kampen med.
"Buddha har alltid med seg en kagge når vi skal se sluttspillet. Buddha!"
I virkeligheten var Buddha tynn. Han var ingen svær fyr.
De blåste ham opp for å gjøre religionen mer tiltalende.
Den gangen var det å være stor et tegn på suksess.
Et annet tegn på suksess var å være lys i huden.
Så den gangen ville jeg ha vært en slags Jeff Bezos.
Bezos. Hvem er deres favoritt-milliardær-liksom-astronaut?
Utrolig at det finnes alternativer.
Og ikke bare to.
Vi lever i en tid der milliardærer bygger sine egne romraketter
for å fly ut i verdensrommet, og det er ingen som sier:
"Sikker på at de betaler skatten sin?
For jeg kjenner noen lærere som trenger materiell."
Disse milliardærene prøver liksom å virkeliggjøre planene
til en fem år gammel gutt.
"Når jeg blir voksen, skal jeg bli fantastillionær!
Og så skal jeg bygge mitt eget romskip!
Og fly ut i verdensrommet!"
"Ja vel, Jeffrey.
Men nå er det leggetid."
Jeg synes nesten synd på regnskapsførerne til milliardærene.
"Du har hatt et fantastisk år.
Du tjente 40 milliarder dollar.
Men jeg fikset så det ser ut som du gikk i null.
Om du ligger lavt og ikke tiltrekker oppmerksomhet, går det bra.
Har du noe på gang?"
"Jeg har bygget en rakett…
…for å fly ut i verdensrommet."
"Du vet jeg mente å ligge lavt på denne planeten?"
"Har det noe å si at raketten er formet som en penis?"
Jeg morer meg over milliardærenes argumenter for å dra ut i rommet.
De sier: "Jeg drar ut i verdensrommet slik at dere en dag kan gjøre det samme.
Jeg drar så dere kan dra."
Jeg vil ikke dra ut i rommet.
Jeg vil til Italia.
Kan du fikse det?
Jeg så en haiker her om dagen. Det ser man aldri lenger.
Men i dag kalles de ikke "haikere".
De kalles "mordere".
For det er det de gjør. De dreper snille folk som gir dem skyss.
Snakk om å være utakknemlig.
"Takk for at du stanset." Stikk.
Haiking forsvant fordi det var farlig for både haikeren og sjåføren.
En eller annen gang må det ha kjørt rundt en morder på utkikk etter en haiker,
som plukket opp en haiker som også var morder.
Så sa sjåføren: "Jeg skal drepe deg." "Nei, jeg skal drepe deg", sa haikeren.
Og da lo de nok godt.
Da lo de nok godt, ja.
Og sakte, men sikkert falt de for hverandre.
Det handler musikalen min om.
Den heter Haiket.
Jeg kom med fly på torsdag, og på vei fra flyplassen
så jeg en fyr på motorsykkel, og han så lykkelig ut.
Og hver gang jeg ser en motorsyklist på motorveien, tenker jeg det samme:
"Du kommer til å dø."
Hva gjør du på motorveien? Du kommer til å dø.
Og jeg sier det kun fordi du kommer til å dø.
Hva er tanken bak?
"Jeg skal reise langt,
bør jeg ta bilen eller en motorisert stol uten setebelte?
Om jeg nyser, blir jeg lam for livet. Lever for å kjøre."
Og så dø!
Jeg hørte motorsykkelen før jeg så den. Vi har alle hørt dem.
"Hvor liten penis har han egentlig?"
Og grunnen til at noen motorsykler bråker sånn,
er at de vil fortelle deg at de skal dø.
Jeg har venner som elsker motorsykler. Noen damer liker bikere.
"Jeg liker menn som lever farlig, og som ikke har råd til bil.
Og som kommer til å dø."
Men bikere er fascinerende, hva?
For en pur amerikansk subkultur.
Alt handler om mannlig selvstendighet. Ikke sant?
"Jeg liker å være ute på veien, bare jeg og sykkelen min, alene.
Sammen med 30 andre fyrer.
I matchende antrekk.
Og vi kjører så nær hverandre at vi kunne tungekysset."
"Han vil få juling av et korps og en bikergjeng."
Bikere er voksne menn som har samme telefonsamtaler som åtte år gamle gutter.
"Skal vi sykle i kveld, gutter?
Nei, ikke alene, det er skummelt. Spør moren din."
Det er moro fordi bikere er så fryktinngytende. De er sinte.
Bikere virker sinte, og jeg tror det er fordi de er kalde. Eller hva?
Bare en vest uten skjorte under? Må være kjølig.
"Skulle hatt et sjal.
Et sjal og Uggsene mine.
Kanskje en gresskarpai-latte."
Vest uten skjorte er veldig typisk bikere.
Er det gruppepress?
"Se på Curtis, da, dere,
han har på seg T-skjorte under vesten som ei jente.
La oss gi ham juling.
Og så kysse ham."
Iblant har bikerne en passasjer bakpå, vanligvis en kvinne.
Menn vil ikke sitte bakpå.
Det er vanskelig å sitte bakpå en motorsykkel
uten å gi hverandre en lang, intim klem.
"Kom, så stikker vi, Virgil.
Så deilig du lukter, Virgil.
Er det syrin?
Tar du situps, Virgil?"
Om sommeren ser man iblant syklister på motorveien.
De er alltid kledd som om de deltar i Tour de France.
"Du taper!
Og du kommer til å dø."
Syklistene må roe ned to hakk når det gjelder hjelmdesign.
Den skal være fryktelig aerodynamisk. Altså, dere sykler ikke så fort.
Dere sykler, dere er ikke i filmen Tron.
Og ta på dere litt klær!
Hva er greia med sykkelbuksene? Skal dere bryte med Blue Man Group?
"Hvor mange Blue Man-referanser har han egentlig?"
Sett en syklist på motorveien uten sykkelbukse, bare i vanlige klær?
Antagelig tatt for fyllekjøring.
Burde tatt en Uber.
Syklister har aldri noen bakpå. Det er ikke plass.
De sitter selv på dørhåndtaket av et sete.
"Jeg skal bare sitte her i fem timer. Aner ikke hvorfor jeg ikke kan få barn."
Ja, jeg mobber syklister. Hva skal de gjøre, kaste vannflasken sin på meg?
"Jeg skulle løpt etter deg, men går med pedalklosser."
Er de pedalklossene egentlig nødvendig?
Du er på Starbucks.
"Har du havremelk?"
Det er interessant at folk som sykler, kalles "syklister",
mens folk som kjører motorsykkel, kalles "bikere".
Det er bare bikerne som gjør narr av syklistene.
"Vi er 'bikere', dere får kalle dere noe annet."
Og syklisten bare: "Motorsykkel har ikke ordet 'bike' i seg."
"Vi bryr oss ikke.
Og vi skal kle oss som fyren fra Village People."
"Men vi skulle gjøre det…"
"Nei, dere skal kle dere som turnere."
"Ja vel."
Både bikere og syklister kler seg som om de skal på karneval.
Ingen andre transportformer har egen uniform.
Folk på cruiseskip kler seg ikke som pirater, for det er ikke nødvendig.
Bikere og syklister, begge på to hjul, ingenting til felles.
De prøver liksom å være annerledes. Selv plasseringen av styret…
Noen syklister har smalt styre, noen bikere har styret her oppe.
"Skikkelig behagelig.
Minner om trehjulssykkelen min.
Og derfor har jeg kjetting i lommeboka."
Det er få enhjulinger på motorveien. Vet dere hvorfor? Alle er døde.
Jeg drepte dem. Ingen årsak.
Kan man få mer oppmerksomhet enn når man sykler enhjuling?
Kanskje med hoppestokk.
Hva var salgsargumentet for den?
"Hopp med den to ganger før du går på trynet."
"Interessant. Blir man bedre med øvelse?"
"Nei."
"Jeg tar en."
Men etthjulssyklister later som de ikke vil ha oppmerksomhet.
De har et avslappet ansiktsuttrykk, men beina går som trommestikker.
De er helt…
"Hva skjer, folkens?
Jeg gjør ikke noe spesielt.
Har noen tre kjegler jeg kan sjonglere med?
Jeg har to unødvendige ferdigheter.
Den vitsen er for slitsom fysisk.
Dere har kanskje lagt merke til flygelet.
Noen av dere tenker nok:
"Hvorfor har Jim Gaffigan et flygel på scenen?"
Og…
Det dere kanskje ikke vet, er at jeg
ikke spiller piano.
"Jim, det var…
Tok han med seg et flygel bare til den vitsen?
Det er patetisk."
For et vakkert publikum vi har i dag. Jøss.
Veldig vakkert.
Veldig vakkert publikum, eller hva?
Vel, ikke alle sammen.
Men det vet dere allerede. Vi vet alle hvor vi står.
Ja, vi lærer fra ung alder av.
I barnehagen løp jentene etter de søte guttene,
og la oss bare si at jeg løp ikke mye.
Eller i det hele tatt.
Jeg husker jeg som femåring tenkte: "Så det er sånn det blir.
Jeg blir visst nødt til å skrive noen vitser.
Og jeg kommer til å henge med gutta."
Jeg henger fortsatt med gutta.
En kompis brukte hele nedstengningen på å planlegge en guttetur.
Hver gang vi snakket sammen, fikk han det til å lyde mindre fristende.
"Ok, planen er å leie en hytte for helgen. Bare oss gutta, ingen damer."
"Nei takk."
"Nei, tenk på det! Bare mannfolk, ingen damer.
Vi kan røyke sigar og spille poker hele helgen."
"Låter grufullt."
"Men bare tenk på det!
Bare oss gutta, ingen damer, en hel helg, som å være i fengsel."
"Jeg gleder meg."
Hvert år drar broren min Mitch på golftur med 30 kompiser.
Tretti menn. De flyr til Florida og leier tre hus, ti menn per hus.
De spiller golf, spiser lunsj sammen, spiller mer golf, drar tilbake til huset
og har sex, antar jeg.
Jeg vet ikke, men det låter fælt.
Hvor mye brorskap kan man ha egentlig?
Broren min er ikke homo, jeg bryr meg uansett ikke.
Men om han kom ut av skapet, ville det vært litt sånn: "Jeg ga deg mange hint.
Jeg var på ferie med 30 menn.
Vi leide hus i en blindgate.
Vi spilte med køller og baller hele dagen.
Hvor tydelig må jeg være?"
Poenget mitt er at golf gjør folk homo.
Så neste gang noen sier:
"Jeg skal spille golf med gutta", sier du bare: "Kos deg."
Jeg foretrekker blandet selskap. Det er en klisjé at menn er dumme,
men jeg har nok mannlige venner til å vite at det stemmer.
Alle menn her inne har en venn
som de ser på og lurer på hvordan klarer å holde på en jobb.
Og om du tror du ikke har en sånn venn, så er du den vennen.
Jepp.
Kompisen min Ricky er sånn. Han er en bra fyr.
En gang dro Ricky og jeg på øksekasting. Prøvd det? Man kaster øks, drikker øl
og prøver å glemme at demokratiet vårt er i krise. Og…
På ett punkt spør Ricky meg:
"Hva brukte vi egentlig økser til før øksekasting?"
"Hogge ved."
"Er det sant?" sa han. "Ikke snakk mer", sa jeg.
Og som den gode vennen jeg er, løp jeg hjem og skrev en vits om ham.
Så glemte jeg det, men en måned senere ringte Ricky meg og sa:
"Jeg gjorde det.
Jeg har bygget min egen øksekastbane i hagen."
Ja, han er skilt. Og…
Så begynner han å skryte.
Han sier: "Nå treffer jeg blinken på 20 meters hold."
"Imponerende", sier jeg. "Vet du når det vil komme godt med? Aldri."
"Man vet aldri", sier han. "Jo, det vet jeg", sier jeg.
Om noen så brøt seg inn hos deg, og du tilfeldigvis hadde en øks i hånda,
vil du ikke kunne si: "Kan du komme tre meter nærmere?"
Jeg liker å omgås kvinner, det er mange grunner til det,
ikke minst at de er flotte å se på, og det er ikke menn.
Ikke sant?
Når en fyr er flott å se på, så er det et lykketreff.
Og vet du hva alle flotte menn har til felles?
De ligner kvinner.
Ikke sant?
Det er kun slik hetero fyrer kan se at en mann er kjekk.
"Han må være kjekk, for han ser knapt ut som en mann."
Kvinner er flotte å se på, og de er rensligere enn menn.
Menn er ekle.
Og de gjør liten innsats for å ikke være ekle.
Om det kom marsboere til Jorda, ville de bli forvirret.
"Det attraktive hunnkjønnet bruker
en time på å bli klar, mens de hårete beistene er klare som de er?
Ikke rart planeten alltid er i krig."
Menn er ekle og blir bare eklere med alderen.
Kvinner blir mer elegante med alderen, menn ser ut som om de forråtner.
Gamle fyrer uten skjorte ser ut som den første skissen av mennesket.
Hva er det, en Simpsons-karakter?
For når menn blir eldre, slutter ting å fungere.
Nervekoblingene kortslutter.
Vanligvis sier hjernen: "Hver måned skal jeg gro hår på denne fyrens hode."
Men plutselig sier den: "Nå skal jeg gro hår alle andre steder enn hodet hans."
Jeg har hår på deler av kroppen som jeg ikke trenger.
Vet dere hvorfor eldre menn har hår på merkelige steder?
Det er naturens måte å si: "Du er ferdig.
Slutt å reprodusere, ellers forvandler jeg deg til et teppe."
Jeg har noe kroppshår, men det kunne vært verre. Heldigvis,
for som dere ser, vant jeg ikke det genetiske lotteriet.
Jeg er skallet, blind og blek.
Det ville ikke overrasket meg om jeg våknet med hale.
"Har dere sett den komikeren med hale? Han er blek, og selv halen hans har måne."
Jeg så en fyr ved bassenget i sommer. Rundt 60, uten skjorte.
Ikke mye kroppshår. Utelukkende kroppshår.
Først trodde jeg de filmet en forsikringsreklame.
Han var så hårete at jeg måtte stanse den yngste sønnen min fra å klappe ham.
"La ham snuse på hånden din først."
Fyren var hårete, og han spradet selvsikkert rundt
som om han hadde brukt hele livet på å takle flokete situasjoner.
Ingen sa noe, men alle tenkte det samme: "Ikke gå ut i bassenget.
Ingen her vil se deg riste deg tørr."
Og mannen gikk rett forbi alle sammen og satte seg hos en vakker kvinne.
Det gjorde inntrykk
at kvinnen så forbi mannens utseende og kun fokuserte på lommeboka hans.
Vi skulle alle ønske vi var vakre, hva? Å bli løpt etter på lekeplassen.
Noen går så langt som plastisk kirurgi.
"Ikke for å virke desperat, men kan du kutte opp ansiktet mitt med kniv?
Gjør meg vakker. Bare skjær i vei!"
Det er rart at ikke flere av oss legger oss under kniven.
For vi lever i et skjønnhetsfiksert samfunn.
En Harvard-studie viste at barn tror at vakre folk er snillere.
Studien avslørte også at barn er dumme.
Vi lar alltid tvilen komme vakre folk til gode.
Når vakre mennesker er stille, tenker vi at de er gåtefulle.
Når feite mennesker er stille, antar vi at de tenker på mat.
Og det gjør vi, men det er fortsatt en gåte, dere vet ikke hva slags mat.
Greit, det er kake. Alltid kake.
Men dere vet ikke hvilk… Ok, rød fløyelskake.
Og derfor liker vi å omgås vakre mennesker.
Har dere vært på restaurant og hatt en veldig vakker servitør?
Man tenker automatisk at maten sikkert er god.
Er servitøren stygg, tenker du: "Skal vi gå?"
Det var nok slik buffeen startet. "Jeg henter min egen mat, takk.
Jeg vil ikke ha det trynet nær forretten min."
"Jim, du er et monster."
Vi følger vakre mennesker på sosiale medier. Instagram.
Vakre mennesker har millioner av følgere, vi gir bildene deres flamme-emojier.
Det er fullstendig sosialt akseptert.
Om du gjør det i virkeligheten, ender du i fengsel.
"Hva driver du med, sir?" "Jeg følger den kvinnen."
"Og hvorfor det?" "Jeg liker å se på henne."
"Kan jeg gi henne denne fakkelen?
Og disse bedende hendene."
Folk bør roe ned med bedende hender-emojien.
Den brukes latterlig overdrevent.
"Ses til middag. Bedende hender."
"Nei, ingen bedende hender. Rekker du det ikke?
Hva antyder du? At vi skal spise hender til middag?"
Kona mi er vakker.
Ja, jeg er i et blandingsforhold.
Det er urettferdig. Hun er pen, vakker, kreativ. Men vet dere hva?
Hun har elendig smak i menn.
Så vi er skuls. Jeg er lykkelig gift,
men iblant ser jeg kona mi gi meg blikket: "Jeg må nok la deg gå."
For jeg er en konstant skuffelse. Jeg gjør ting som irriterer.
Ting jeg gjør som irriterer kona mi, er at jeg går på do.
Jeg vet jeg ikke burde gjøre det.
Jeg får kjeft når jeg ikke forteller henne at jeg skal på do.
"Du bare forsvant. Hvor ble du av?"
"Visste ikke at jeg trengte tillatelse."
Jeg får også kjeft når jeg forteller henne at jeg skal på do.
"Jeg skal bare en tur på do."
"Igjen?
Er alt i orden?
Hvor mange ganger har du gått i dag?
Du er motbydelig.
Hva gjør du egentlig der inne?"
"Gjemmer meg for deg, stort sett."
Når kona mi er irritert, gir hun meg ikke en kald skulder.
Hun bruker bare veldig lang tid på å svare på enkle spørsmål.
Hun står en halvmeter unna med mobilen, og jeg spør:
"Når er den greia på skolen", og hun bare…
"Det står i kalenderen."
"Er du sint på meg?"
"Nei."
Vi fikk nettopp vite at et vennepar av oss skal skilles.
Og ikke overraskende ble kona mi sint, på meg.
Det overrasket meg ikke, for det er ikke første gang
noe som ikke angår meg i det hele tatt, er min feil.
Trumps valgseier, Kavanaugh-høringene, alt var min feil.
Og jeg unnskylder meg, for jeg har ubevisst planlagt hele greia.
Jeg skal ikke si at kona mi er sprø, for jeg liker å være gift.
Men det er interessant
at om en mann kaller en annen fyr sprø, så er det et kompliment.
"Kompisen min Joey er skikkelig sprø."
Og Joey bare: "Nå prøver du bare å være snill."
Men om jeg sa: "Dette er kona mi, hun er sprø"…
Bare tanken gjør meg nervøs.
Hun er i New York, men man vet aldri.
For om kona mi sto her, og jeg sa: "Dette er kona mi, hun er sprø",
så ville jeg vært død.
Og dere ville klappe.
Dere ville sagt: "Det der kan vi alle lære av.
Vi lærte noe i dag."
Nei da, vi har det bra.
Forresten, om du var i et forhold i starten av pandemien,
og du fortsatt er i det samme forholdet, så burde du få betalt. Ikke sant?
Ikke sant?
Før pandemien, når man hørte om folk som hadde slått opp, tenkte man: "Å nei!"
Men når det skjedde under pandemien, tenkte man heller: "Selvsagt."
Man syntes synd på parene som holdt sammen.
"Er dere fortsatt sammen? Leit å høre. Ja, man blir vel avhengige av hverandre."
Det har ikke noe å si hvor bra forholdet var.
På et eller annet punkt under pandemien
så du på partneren din og tenkte: "Jeg foretrekker korona."
Det høres forferdelig ut, men det er sant.
Alle hadde et øyeblikk hvor de tenkte: "Hvor plagsom er den respiratoren?
Jeg vil ikke kunne snakke, men vil jeg også ikke høre henne?
Har de respirator kun for ørene?"
"Jim, du er et monster."
Kona mi er en fantastisk mor. Vi har fem barn. Er det ikke utrolig?
Fem barn. Takk. Takk skal dere ha.
Det er noe jeg angrer på…
…for det er for mange av dem! Altfor mange.
Iblant når vi spiser, later jeg som jeg har et realityshow
kalt Så du tror du skal på høyskole.
Alle fem kan jo ikke studere. Ikke om jeg kjøper meg den båten.
Jeg tuller. Jeg skal selvsagt ikke kjøpe båt.
Ikke før jeg får meg motorsykkel.
Barna mine synes jeg er irriterende. Alle barn synes foreldrene er irriterende,
noe som er ironisk, ettersom barn jo egentlig har ødelagt livet til foreldrene.
Foreldre bruker all sin tid, energi og penger på barna,
og vi gjengjelder det med bitterhet.
Har du sett en voksen bli ringt av en forelder?
Skulle tro det var en pengeinnkrever. "Ugh, det er moren min.
Ja, jeg vet du tok deg av meg i et kvart århundre,
men det passer dårlig nå."
"Vet du hva som passet dårlig? Å gi opp drømmene mine
for å gjøre deg til en skuffelse."
Nei, jeg ville aldri antyde at barn er Guds straff for å ha sex.
Men det er ikke helt på jordet.
Han sitter der oppe: "De nyter det altfor mye.
Hvordan kan jeg få dem til å be i morgen?"
Jeg elsker å være forelder, det er en viktig jobb.
Men det er et vanvittig opplegg.
Du gir barna dine alt.
Du gir dem alt, og én dag bare drar de.
"Vi snakkes, takk for ingenting!
Jeg sier fra når jeg trenger hjelp med lånet."
Iblant drar de ikke.
De blir værende og ender opp som romkamerater.
Det skjer ikke hos oss. Jeg har pakket en sekk til hver av dem.
De har spurt hva det er.
"Avskjedsgaven din når du fyller 18", sier jeg.
"Jim, du er et monster."
Jeg prøver å være en god far. Mer enn faren min gjorde.
Generasjonen til faren min trengte ikke gjøre noe.
Faren min var aldri på foreldresamtale.
Han visste ikke engang at jeg gikk på skolen.
Faren min gadd ikke å snu på hodet om det skjedde noe bak ham.
"Hva pokker skjer bak der?"
Jeg vet ikke om han ikke kunne snu hodet, eller om han bare ikke gadd.
"Hva pokker skjer bak der?"
"Vi feirer bursdagen min."
"Vel, demp dere, jeg ser på Ironsides."
Gratulerer
Med dagen
Barna mine gir meg dårlig samvittighet for ting jeg aldri ville tenkt over.
Datteren min spilte i et stykke torsdag og fredag,
jeg gikk torsdag kveld, og fredag morgen spurte hun meg:
"Kommer du ikke på stykket mitt i kveld?"
"Du har aldri vært på et av showene mine.
Jeg har 300 i året."
Den store planen min
var å lære barna mine å ta ansvar ved å selge plakater etter et av showene mine.
Jeg tekstet datteren min:
"Vil du selge plakater for meg? Jeg betaler."
Hun svarte: "Flott, gjerne."
Så tekstet jeg sønnen min: "Vil du selge plakater for meg?"
Han svarte: "Nei takk, trenger ikke pengene."
Han har ikke penger.
Han har mine penger.
Jeg svarte: "Du er ute av testamentet."
Jeg tuller. Han var aldri i det.
Når faren min ba meg om noe, ventet han ikke engang på å høre svaret.
"Vil du måke oppkjørselen?" Så gikk han sin vei.
Det var underforstått at jeg måkte oppkjørselen, eller flyttet ut.
Jeg fryktet faren min.
Barna mine behandler meg som en bankkasserer de motvillig snakker med.
Én gang i uka står de foran meg.
"Mamma sa jeg kunne få en hai…
…så jeg trenger kredittkortet ditt."
"Hva pokker mener du?"
"Nå kjefter han igjen, mamma!"
Om faren min var i et rom i huset, gikk jeg ikke til den siden av huset.
"Jeg tisser heller ute."
Men de eldre søsknene mine sendte meg alltid til ham med spørsmål.
"Spør pappa om vi kan gå på Dairy Queen." "Nei!"
"Du er for ung til å drepes."
"Pappa?" "Hva vil du?"
"Han sa nei."
Før jeg fikk barn, forsto jeg ikke faren min.
Og dere som ikke har barn, vil ikke forstå noe av dette.
Eller konseptet "lørdag kveld".
Når du ikke har barn, tenker du: "Lørdag!"
Når du har barn, tenker du: "Hvem kan vi betale for å komme hit…
…og passe barnet?"
Og kravene synker drastisk.
Først bør de helst ha doktorgrad,
senere spør du: "Vel, hvor lenge satt de inne?
Drap? Men ikke på barn, ikke sant? En satanist? Du vil gli rett inn."
Alle foreldre vil fortelle deg at det å få barn har beriket livet deres.
Det har gitt dem et helt nytt syn på livet.
Med barn så gjør du ting du aldri hadde drømt om.
For meg er det å være utendørs.
Går dere ut med spedbarn? Hva gjør man egentlig med dem?
"Vanligvis sitter jeg her og drikker.
Hvem vil leke høneblund?"
Det er merkelig når barna har venner du ikke liker.
"Kommer Tommy? Da stikker jeg.
Send meg en melding når Tommy har dratt. Han er så umoden."
Jeg ante ikke at barn har så mange aktiviteter.
Man gjør ikke annet enn å kjøre barna til og fra aktiviteter.
Om de ikke har en aktivitet,
må du finne på noe, ellers begynner de med dop.
Foreldre er alltid på utkikk etter aktiviteter.
Jeg tok med barna mine på Ripley's Believe It or Not!
Har dere noensinne vært så desperate etter noe å gjøre?
Hva kan jeg si om Ripley's Believe It or Not!? Det er stort sett not.
Det er ikke interessant. Det er ikke mye ting der.
Det er som om de har tømt minilageret til en landstryker.
Men jeg beundrer forretningsmodellen.
De fleste bedrifter ønsker å skape tillit hos kunden.
Ikke Ripley's.
Det er mer: "Believe it or not, vi bryr oss ikke.
Du kommer uansett ikke tilbake."
Jeg prøver å venne meg til å ha tenåringer.
Den 17 år gamle datteren min sier at hun vil bli skuespiller.
Det sprø er at da jeg var på den alderen,
kom filmen Dagen er din ut, en fantastisk film med Robin Williams,
hvor han spiller en lærer som inspirerer elevene sine til å gripe mulighetene.
Og en av elevene vil bli skuespiller.
Han blir med i skoleteatret og inviterer faren sin til stykket,
og han sier at han vil bli skuespiller.
Men faren sier: "Skuespiller? Det er bortkastet tid og penger!"
Gutten blir så fortvilet at han begår selvmord,
læreren får sparken, og elevene står på pultene sine…
Utrolig bra film, i hvert fall.
Nå som jeg selv er far til en tenåring,
har jeg innsett at faren i Dagen er din hadde rett.
Jeg tuller. Jeg vet at moralen i filmen er "ikke bli lærer".
Kona mi hater den vitsen.
Jeg vet ikke hva barna mine synes. De vet ikke engang hva jeg jobber med.
Eller, jeg trodde ikke de visste hva jeg jobbet med,
inntil forrige halloween.
Tiåringen min visste ikke hva han skulle kle seg ut som, noe som er helt krise.
Det vet du om du har barn.
Men to dager før halloween sier han:
"Jeg vet hva jeg skal være på halloween. Jeg skal være standup-komiker."
Jeg ble så rørt.
"Neimen, vil du være faren din på halloween?"
"Nei, jeg vil være John Mulaney", sier han.
Smakk! Rett i trynet.
Tusen takk, folkens.
Takk.
Tekst: Marie Wisur Lofthus