Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN KOMEDISPECIAL FRÅN NETFLIX
Tack ska ni ha!
LIVE FRÅN MINNEAPOLIS
Jösses. Tack så mycket.
Tack ska ni ha.
Tack så mycket. Tack ska ni ha.
Vad snällt av er.
Nästan så man glömmer att vi kommer dö inom en vecka.
Jag skojar. Det tar nog en månad.
Kommer ni ihåg när vi trodde att pandemin var över?
Alla var så lyckliga. "Vi klarade det!"
Vad dumma vi måste ha sett ut.
Alla dunkade varandra i ryggen.
"Jag är så glad att jag kunde hjälpa de sjuka
genom att stanna inomhus."
"Är det inte över? Jaså, men jag tänker inte gå in igen."
"De som är sjuka får väl dö."
För det är inte över.
Pandemin är som en tv-serie man trott blivit inställd,
men istället börjat sändas på Netflix.
Jag var inte inställd på en andra säsong.
Jag hade i alla fall inte räknat med att nånsin träffa min familj igen.
Föräldrar vet vad jag pratar om.
Det är som det där blöjbytet mitt i natten.
Man är utmattad. Det är motbjudande. Men man måste göra det.
Så man byter blöjan, lyckas få på sparkdräkten igen,
och när man försiktigt lägger bebisen i spjälsängen
hör man hur blöjan fylls igen.
Precis som år 2021.
Om och om igen.
Som en blöja som fylls om och om igen.
Jag saknar den första tiden av pandemin. Det var en kul tid.
När vi trodde att handtvätt skulle skydda oss.
"Tvätta händerna allihop. Vi kommer klara oss."
"Okej."
Minns ni tiden innan det fanns lättillgängliga tester,
alla hade en vän som brukade skryta om att: "Ja, jag har redan haft covid."
"Jag hade det redan 1991."
"Precis. Då kallades det covid-91."
"Jag hade det ett par gånger. Blev frisk av att tvätta händerna."
För symtomen var förvirrande. De är de fortfarande.
-"Vad är det för symtom?" -"Allt."
"Vad menar du med allt?" "Ställa frågor är ett symtom."
"Det kan inte vara sant."
"Förnekelse är ett allvarligt symtom."
Torkade ni av era matvaror? Det gjorde jag.
Det kändes så dumt.
"Jag är bara en vanlig kille som torkar av en kexlåda.
Är det så här OCD känns?"
Några veckor senare: "Äsch, de ser rena ut.
Jag har gjort rent dem."
Men man var tvungen att vidta åtgärder.
Det fanns ingen enhetlighet. Alla snackade vitt och brett.
"Vi är i lockdown. Inget arbete, ingen skola, ni vet."
"Vi lever i en bubbla."
"Bubblan är min familj och två personer vi träffar
en gång i veckan på sexparty."
"Man får ju ta det säkra före det osäkra."
Vi upplevde alla samma pandemi,
men vi hade inte samma upplevelse, eller hur?
Det fanns olika faktorer. Om man var en frisk 25-åring,
sa man: "Vem bryr sig. Jag ska på covid-kryssning."
Men var man över 25… och det kanske förvånar er, men det är jag…
då följde man väl nyheterna lite noggrannare?
På nyheterna sa de: "Folk i riskzonen är äldre."
Man liksom: "Hur mycket äldre?"
Gammal, gammal,
eller hade-inte-en-mobil- när-de-gick-i-skolan gamla?"
Eller hur?
För ingen ser sig själv som gammal.
Men ibland får man en örfil av ens riktiga ålder, mitt i nyllet.
Jag gjorde en välgörenhetsshow för ett sjukhus. Ett storslaget event.
När jag kom dit sa kvinnan som var ansvarig:
"Jösses, vi gick på samma college."
Hon var yngre, men vi pratade och kom på att vi hade hängt på samma platser.
I slutet av eventet, när jag skulle gå, kom hon springande
och sa: "Jag måste få veta vilket år du tog examen."
Jag sa: "1988."
Hon svarade: "Jösses. Det året föddes jag."
Örfil!
Mitt i nyllet.
Jag visste inte vad jag skulle säga. Jag sa: "Det året föddes jag också."
Hon tittade på mig som: "Det var inte roligt."
Sen satte jag mig i bilen och tryckte i mig mat
tills alla känslor var avtrubbade.
Ibland tvingades man avkoda nyheterna. Eller hur?
Nyhetsankaret sa:
"De sårbaraste är de äldre och de med komorbiditeter."
Ko vadå?
Komorbiditet.
Tills slut listade vi ut att det var ett kodord för:
"Alla fetton kommer dö."
Men så kunde de inte säga på nyheterna.
Sanjay Gupta kunde inte säga:
"Tja, Anderson, alla fetton kommer att dö."
Så de sa komorbiditeter.
Vi där hemma undrade: "Älskling, vad är komorb…"
"Jag vet inte. Skicka såsen."
Till slut räknade vi ut att de pratade om feta människor.
Och om man var överviktig undrade man: "Hur feta?"
"Snackar vi Wallmart-fet eller Jim Gaffigan-fet?"
Jag fattade vinken.
Jag fattade verkligen vinken. Jag började träna, äta rätt, allt sånt.
En dag såg jag mig i spegeln och tänkte: "Nu räcker det."
Valet mellan att leva eller dö är inte så motiverande som man kunde tro.
"Du kan leva längre."
"Inte ett tillräckligt gott skäl. Kan du slänga in nåt lockande, kanske en pizza?"
Jag försökte.
Min fru köpte en våg åt mig, så romansen lever än.
Jag bad inte om den. Hon köpte den som en gåva.
Jag skulle aldrig kunna göra så.
"Grattis på födelsedagen, älskling. Jag har köpt dig en våg och lite smink.
Jag vill ta hand om dig, raring."
Det är en superteknisk våg.
Den har en app så regeringen får se hur överviktig jag är.
Jag vet inte varför den har en app.
Kanske så jag kan bli ett offer för en cyberattack.
"Betala annars avslöjar vi för alla hur fet du är."
"Men jag har ingen kryptovaluta."
Jag installerade appen, ställde mig på vågen,
och min vikt dök upp på mobilen. 68 kilo.
Okej, jag vägde över 90 kilo.
Okej, det var långt över 90 kilo.
Om det varit en gammaldags våg skulle man inte ha kunnat se siffran.
Men det var runt det spektrat.
Och under min vikt, på mobilen, stod det ett ord i små röda bokstäver.
Jag hade inga glasögon så jag frågade dottern.
Jag frågad: "Vad står det där?" Hon sa: "Sjukligt fet."
Örfil! Mitt i nyllet.
Jag tittade på min dotter och sa: "Jag måste uppdatera den här appen."
Sen sprang jag till köket och tryckte i mig mat
tills alla känslor var avtrubbade.
Jag använder fortfarande mask. Minns ni när ingen behövde ha mask?
Det var en kul dag.
Minns ni första gången ni gick ut utan att ha mask?
Visst kändes det konstigt?
Man kände sig naken. Ungefär som: "Åh, jag är så europeisk.
Vad är det här, Franska Rivieran?"
Jag kände mig frestad att använda en stringmask.
Ni vet, smakfullt men busigt.
"Jag ser hans kinder, men allt avslöjas inte.
Oh-la-la."
Rund och blek och nästan skallig
Grabben från Indiana flanerar
Och när han går Säger alla han går om
"Blä!"
Visst var det lite konstigt att se andras ansikten utan mask i början?
Till vissa ville man säga: "Du borde behålla masken på.
Du ser bättre ut i mask. Alla föredrar dig i mask."
Träffade ni nån under pandemin som ni bara hade sett i mask?
Och när man slutligen såg dem utan mask tänkte man: "Ojdå."
Man kände sig nästan lurad.
"Wow, ditt ansikte matchar inte alls din röst.
Och vem har stulit din haka?"
Det största avslöjandet som kom med pandemin
var hur många galningar det finns.
Det var lite överraskande. Alla visste väl att det fanns Unabombare där ute,
men ingen trodde att de var så många.
Eller att man var släkt med några av dem.
Ni vet?
För alla hade en släkting eller vän som visade sig vara helgalna.
"Jag tror inte på verkligheten längre."
"Bra att veta."
Som ett "gender reveal" för galenskap.
"Sanningen är inte sann längre."
"Vi ses till Thanksgiving."
Det verkade hända mig oftare än andra
för jag har alltid haft en vänkrets av excentriska tänkare
som normalt sett är rätt underhållande.
"Bigfoot är riktig, mannen. Bigfoot är riktig."
Men under pandemin sa samma person vid ett tillfälle:
"Tom Hanks äter bebisar."
"Säg inte så."
"Tom Hanks äter visst bebisar.
Och om du inte tror på det, så äter du bebisar."
"Okej."
"Tom Hanks äter bebisar."
"Han har alltid verkat vara en bebisätare."
Det jag saknade mest under lockdown var restauranger.
Överraskande, jag vet.
Jag insåg inte hur mycket jag saknade restauranger
förrän första gången jag gick ut för att äta
och kom på mig själv med att ragga på andra människors mat.
"Åh, ja."
"Vad jag skulle kunna göra med dig."
"Ge mig kniv och gaffel."
"Jim, folk ser dig." "Åh, förlåt."
Det här lär låta inställsamt,
men jag anser att pandemin har varit värst för mödrarna.
Definitivt värst för mödrarna. Eller hur?
Eller männen som tvingades leva med de mödrarna.
Det var galet i… Jag vet inte hur min fru klarade det.
Vi hade fem barn som pluggade på distans. Och mina barn uppförde sig.
De höll definitivt distans från pluggandet.
Vi bad barnen göra skolarbete på samma apparat där de spelar Minecraft.
Det är som att hålla ett Viktväktarmöte på en snabbmatsrestaurang.
Jag menar, det var galet.
Jag fick en helt annan insikt i hur svårt det är att vara lärare.
Och vilket dåligt karriärval det är.
Eller hur?
Efter första lådan whisky vände jag mig till min fru
och sa: "När det här är över… Om det så bara öppnar upp,
tar jag dig vart du än vill åka. Vart som helst."
Min fru sa: "Jag vill åka till Hawaii."
Jag sa: "Jag tänkte mig snarare nån av grannstaterna."
Hon sa: "Jag vill åka till Hawaii och jag vill ta med mig barnen."
Och jag liksom: "Vems ungar?"
Hon svarade: "Våra ungar."
Jag gjorde min research, det var billigare än skilsmässa
så vi åkte till Hawaii.
Och…
Hawaii är en så speciell plats. Det är det verkligen.
Där finns "Alohatänket,"
där folk hälsar med ett "Aloha," men jag är så pinsam,
att när de säger "Aloha," svarar jag: "Hallå ja."
Betyder det nåt?
Även om jag använde de hawaiianska termerna korrekt slog det slint.
Sa jag: "Mahalo," såg lokalbefolkningen på mig som typ:
"Du behöver inte göra så.
Bara nicka så kommer vi med fläsk till dig."
Jag skiljde mig från mängden I Hawaii. Jag såg inte ens ut som en turist.
Jag såg ut som nån de anlitat
för att få turisterna att känna sig mer bekväma.
"Oroa er inte. Vill ni se pinsamt, kolla på Jim Gaffigan."
Man kan inte jämföra Hawaii med nån annan delstat.
Det är ett tropiskt paradis.
Det är nästan som om Hawaii var en polynesisk önation
som vi bara tog över.
Fattar ni? Ön var inte ens en del av USA.
Vi gick in som om det vore husvisning. "Fint. Fint.
Här kan vi fira smekmånad. Vi köper den."
Hawaiianerna sa: "Vi är ett eget land."
"Gulligt. Jag älskar din blommiga skjorta. Jag måste köpa en."
Och hawaiianerna säger det rakt ut. De säger: "NI stal den här marken."
Jag svarade: "Jag vet inte hur jag ska säga det här, men vi stal all mark."
"Det svider lite mer för er för att det är fint här."
"Tro mig, det finns folk i Detroit som är förbannade på oss."
Min fru valde Hawaii för frugan älskar stranden.
Som ni kan se, så gör jag också det.
Hela tiden där smorde jag in mig om och om igen med solkräm
vilket tacksamt nog gör min hud vitare.
Vem var den grymma jäveln som bestämde
att smeten som skyddar bleka personer från solen
dessutom skulle få dem att likna vita vålnader?
Det är… det är bara grymt. Solskydd borde göras i andra färger.
"Coolt. Där kommer en av killarna i Blue Man Group."
Jag förstår inte varför solkräm är vit. Vad var tanken bakom det?
""Tja, du vet, bleka personer älskar ranch dressing, så…
vi håller oss till det de känner till."
Jag solar inte. Jag blir inte solbränd.
Jag blir aldrig medium rare.
Jag ser antingen ut som om jag aldrig varit utomhus,
eller som om jag just släppts från en brännskadeavdelning.
Det finns inget mellanting.
Jag vet att folk åker till stranden för att slappna av.
Folk finner stranden väldigt avslappnande. Inte jag.
Det är som att vara allergisk mot bin och sen bli biskötare på semestern.
Mitt enda mål var att inte bränna mig.
Jag ville inte vara den sönderbrända vuxna.
Bränner sig ett barn tänker man: "Föräldraskap är svårt."
Bränner sig en vuxen tänker man: "Det där är en alkoholist."
Eller hur?
För att…
En vuxen som bränt sig
är som eldröd bokstav som markerar dåligt omdöme.
Det finns ingen ursäkt. "Jag var inte på min vakt den här gången.
Jag visste inte att eldklotet i skyn skulle vara varmt."
När vi inte var på stranden gjorde vi aktiviteter.
Jag åkte zipline för sista gången.
Vad är det för fel på oss?
"Hej, vill du känna dig som om du ska dö?
Vill du betala 200 dollar för att känna som om du ska dö sex gånger?"
Varför går man inte bara rakt ut i trafiken?
"Såg du bussen nästan köra på mig? Jag känner mig levande."
Varför inte bara ta av sig masken på en bikerträff?
Ni vet?
Om ni åkt zipline så vet ni att för att sakta ner,
måste man sträcka ut armar och ben. Det ska sakta ner farten.
Och det gör att det liknar ett självmord.
"Om han inte ville dö varför gjorde han då kritstrecksmarkeringen?"
Det är en så konstig… Vem kom ens på ziplining?
"Du vet hur telefonstolpar har en kabel mellan sig?
Vad sägs om att sätta turisterna där uppe?"
"Varför skulle turister göra det?"
"Jag vet inte. Varför betalar de för att simma med hajar?"
Vi åkte faktiskt och snorklade.
Jag var inte orolig för egen del, för om hajarna såg mina ben skulle de tänka:
"De är inte verkliga.
Jag tänker inte bita i en skyltdocka igen, det är då säkert."
Ibland när min familj åkte till stranden gick jag på en vandringstur ensam,
vilket var tråkigt, men jag gjorde det roligt.
Jag tog med mig ett ketchuppaket,
och halvvägs igenom vandringsturen öppnade jag ketchupen
och smorde in händer och ansikte. Sen närmade jag mig förälskade par.
"Har ni sett min fru?"
"Nej."
"Men visst har ni hört henne vara kaxig?
Jag känner lukten av hennes synd."
"Jim, det skämtet är läskigt.
Det är ett läskigt skämt."
Pandemin fortsätter, men vi… vi bearbetar vissa inslag av pandemin.
Under ett och ett halvt år hölls inga bröllop,
inga barnkalas, inga familjeträffar, men allt var inte bara positivt.
Eller hur?
Vissa saker… Jag tror inte att vissa saker kommer tillbaka.
Som parader. Jag tror att paraderna kan vara över.
Det fanns aldrig nåt riktigt imponerande med en parad.
Man brukade säga: "Kolla, ungar. Folk promenerar.
Skapar onödiga trafikköer."
Innan pandemin, om man hamnade i en parad,
sa man aldrig: "Åh, coolt, en parad."
Man tänkte alltid: "Jag hatar människor."
De enda som verkligen gillade paraden var de som gick i paraden.
Till och med de på trottoaren tänkte: "Hur lång är den egentligen?"
Höjdpunkten i de flesta parader är ju givetvis musikkåren.
Och på tv ser ju fågelperspektivet över musikkåren
riktigt imponerande ut, eller hur?
Men på gatunivå har det alltid känts som om man invaderas av nördar.
"Ojdå. Här kommer de. Göm Xboxen."
Men musikkårer är väl fantastiska? De övar lika mycket som idrottsmännen.
De repar konstant.
Det är fascinerande hur mycket arbete det krävs för att skapa nåt
som ingen egentligen gillar.
Jag skojar bara.
Jag vet att det finns musikkårsmedlemmar i publiken…
Och sen för dem… Ni vet, typ…
Sanningen är att en musikkår kan ta en sång…
Rätt imponerande… vilken sång som helst, och förstöra den.
Ni vet: "Jag visste inte att jag kunde hata 'Uptown Funk' så mycket."
Man lyssnar aldrig på en sång för att sen tänka:
"Om det bara fanns en musikkårsversion av den här."
Och jag fattar att det finns stolta musikkårsmedlemmar här.
Ska jag vara helt ärlig, så kan jag inte gå med i en musikkår,
för jag har haft sex.
"Han kommer få stryk av en musikkår."
Jag vet att de som är med i musikkårer älskar sin tid i kåren.
Men för mig känns det bara som en avrådan från en musikkarriär.
Typ: "Så du vill bli musiker? Okej."
"Sätt på dig den här Kapten Krisp-kostymen."
"I halvtid ska du marschera runt planen medan vi köper varmkorv."
"Gör det i ett par terminer så får vi se om du fortfarande vill bli musiker."
Visste ni… Det här visste inte jag. Musikkårer började som militärband.
De marscherade arméer in i strid,
de skulle stärka moralen och skrämma fienden.
Hur skulle det gå till?
"Åh, nej. De kan 'Fleetwood Mac'.
Ska vi retirera? Tänk om Lindsey Buckingham är med dem?"
Hur övertalade de nån som spelar trumpet att marschera in i strid…
"In med dig."
-"Kommer de inte vara beväpnade? -"Du ska bekämpa dem med musik.
Om du överlever, väck oss då imorgon med en…"
Jag älskar när trumpetspelare har vaskrensaren längst ut.
Vems idé var det? "Jag lyssnade när du spelade trumpet
och det påminde mig om när jag fick stopp i toaletten."
"Jag hade slagit vad om att äta sex Big Mac."
"Jag tog med min vaskrensare. Den är rätt ren."
"Om du placerar den längst ut på ditt dyra musikinstrument,
och gör en wah-wah."
"Sätt igång."
"Har du nånsin övervägt att bli rörmokare?"
Så löjligt.
Folk känner alltid nån som ser ut som jag.
Nån gång i veckan, oavsett var jag är, kommer nån fram och säger:
"Du, jag känner nån som liknar dig."
Jag vet aldrig vad man ska svara. "Hälsa från mig.
Se till att han använder solskydd."
Och den som liknar mig
verkar aldrig göra nåt imponerande med sitt liv.
"Ja, han klipper vår gräsmatta.
Vi betalar inte ens. Han bara gör det."
Det låter som min genpool.
Då och då på sociala medier, får jag bilder av bebisar
som tydligen ska likna mig.
"Den här bebisen liknar Jim Gaffigan."
Folk tycker det är hysteriskt kul
att jag liknar en blek, rultig, skallig bebis
som bajsar i en blöja.
Ibland går folk för långt. "Varför liknar vår son Jim Gaffigan?"
"För att jag legat med din fru."
Om ni tycker det är förödmjukande att höra att man liknar en bebis,
bör ni få veta att jag även fått bilder på katter som tydligen liknar mig.
Inte en eller två gånger, här snackar vi dussintals katter.
Alltid med samma meddelande. "Den här katten liknar Jim Gaffigan."
Jag vet inte vad de försöker antyda.
Att jag blivit far till en utomäktenskaplig katt?
Jag kände mig ensam efter en show så jag tog en promenad och…
en gatukatt bad om en cigarett.
Jag sa att jag inte röker.
Vi började prata och…
Helt plötsligt gick solen upp.
Jag träffade aldrig den katten igen.
Jag kan fortfarande känna hennes doft.
Om ni tycker det är förödmjukande
att höra att man liknar en bebis eller en katt,
ska ni veta att en gång fick jag en bild av nåns knäskål…
…med texten: "Den här knäskålen liknar Jim Gaffigan."
Och vet ni vad? Jag liknade faktiskt den knäskålen.
Men jag vet inte vad de försökte antyda.
Att jag blivit far till en utomäktenskaplig knäskål?
Att jag var ensam efter en show och…
Jag tog en promenad och en knäskål bad om en cigarett.
Jag sa att jag inte röker och…
vi började prata.
Helt plötsligt gick solen upp.
Jag träffade aldrig den knäskålen igen.
Om ni tycker det är förödmjukande…
att få höra att man liknar den köttiga, rynkiga delen av en främlings ben…
så stämmer det.
Eller jag trodde det var det. Sen kom jag till insikt.
Jag räknade ut vad som hade hänt.
Plötsligt var det logiskt.
Det kanske finns nån här som tycker: "Jim, du är galen."
Men jag tror resten av er kommer kunna se logiken.
Det som hände är att knäskålspersonen uppenbarligen gått till en plastikkirurg…
Eller hur? …och sagt: "Jag vill att min knäskål
ska likna den mest underskattade komikern i USA."
Eller hur? Och plastikkirurgen sa:
"Menar du John Mulaney?"
Och knäskålspersonen sa: "Nej, Jim Gaffigan."
Och plastikkirurgen sa: "Jag vet inte vem det är."
Och då sa knäskålspersonen:
"Han är en blek, rultig typ som liknar en bebis eller en katt."
Det var nog så det gick till.
Det är skumt.
Fast vanligtvis får jag höra att jag liknar andra människor. Jag…
I Utah får jag höra att jag liknar en mormon.
Jag visste inte att man kunde likna en religion.
Men jag gör det. Jag har gjort research.
Jag ser inte ut som nån av mormonernas grundare.
Jag ser inte ut som nån av mormonernas nutida ledare.
Jag ser inte ens ut som en snubbe som kan ha mer än en fru.
På nåt sätt liknar jag bara en mormon.
Självklart utövar mormonerna inte polygami längre.
Men ett tag kunde en manlig mormon ha mer än en fru.
Är det ens ett försäljningsargument?
Jag älskar min fru, och kan ärligt säga att jag inte vill ha en fru till.
Att göra en person besviken räcker gott.
Kan ni tänka er att ha två äkta makar som är arga på en?
Plus att man inte får dricka kaffe?
Nej tack.
Hoppas det inte låter som om jag mobbar mormoner.
De flesta religioner har negativa stereotyper.
Som tur är så är jag katolik så jag behöver inte oroa mig för sånt.
Ibland tror folk inte på mig. "Är du verkligen katolik?"
"Nej, jag säger bara så för att imponera på dig.
Jag vill framstå som nån som har gott omdöme."
I dagsläget verkar det nästan som om katolikerna försöker tappa följare.
De liksom: "Vad mer kan vi göra? Vad mer?
Ska vi göra Bill Cosby till påve? Vi provar."
Katolikerna har gjort det till en konst att förminska sin religion.
Det går tillbaka till splittringen 1054 där den östortodoxa kyrkan
och den romersk-katolska kyrkan skiljdes åt,
och de ortodoxa sa: "Vi vill fira jul i januari."
Och katolikerna sa: "Vi gillar pedofiler."
Jag vet. Jag har också svårt för den.
Och sen har vi den protestantiska reformationen.
Visste ni inte att det här var en lektion i religionshistoria?
Den protestantiska reformationen inträffade på 1500-talet
när Martin Luther, som nog trodde sig bli den mest berömda Martin Luther…
Eller hur? Han liksom: "Då var det klart. Jag är kungen av alla Martin Luther.
Bli inte förvånade om jag får min egen helgdag nån gång."
Nej, Martin Luther må ha haft 95 problem,
men inga problem med bitchar.
För på den tiden var den katolska kyrkan jättekorrupt.
Så är det tack och lov inte nu.
Vissa katoliker blir jättearga.
"Du är så kritisk mot katolska kyrkan. Varför är du ens katolik?"'
För att jag tror att människan är ofullkomlig.
Det är ett av skälen. Men främst för att jag är rädd för min fru.
Jag tror inte det finns nåt egentligt fel med organiserad religion.
Allt hänger ju på den mänskliga tolkningen, eller hur?
I de flesta religioner säger Gud liknande saker.
"Jag vill att ni ska älska varandra."
Och människorna liksom: "Uppfattat. Han sa döda homosexuella, så…
Då sätter vi igång."
Av den anledningen har alla religioner det svårt nu.
Muslimer, de toppar ligan.
Muslimer typ: "Jaså, ni katoliker tror att ni kan stöta bort folk?
Håll min hummus.
Jag ska visa hur man gör."
Några av er ser nog på mig och tänker: "Jim, du ser att ha tillhört Hitlerjugend.
Vad anser du om judendomen?
Jag vill se dig förstöra din karriär ikväll."
Jag är inte rädd. Jag ska berätta vad jag tycker.
Jag tycker judendomen är perfekt.
Det finns inget fel med den. Och jag vill vara med i fler spelfilmer.
Det var…
Det var lite…
Det var lite regelrätt inställsam antisemitism.
Den enda organiserade religionen
som saknar en negativ stereotyp, är buddhismen.
Visst? Fler amerikaner borde vara buddhister.
För om man tittar på Buddha, ser han ut som en amerikan.
Buddha ser ut som nån man skulle kunna kolla en match med.
"Buddha skaffar alltid ett ölfat till slutspelen.
Buddha! Buddha!"
Visste ni att i verkliga livet, var Buddha smal. Han var inte tjock.
De gjorde honom tyngre för att religionen skulle verka lockande.
För på den tiden var fetma ett tecken på framgång.
På den tiden var även blek hy ett tecken på framgång.
Så på den tiden, hade jag varit som Jeff Bezos…
Bezos. Vilken är er favoritmiljardär/låtsasastronaut?
Visst är det otroligt att det finns flera?
Och de är inte bara två.
Vi lever i en tid när miljardärer bygger sina egna raketer
för att flyga ut i rymden, men ingen frågar sig:
"Är ni säkra på att de betalar alla sina skatter?
För jag känner några lärare som behöver lite material."
Det är som om miljardärerna försöker realisera drömmar en femårig pojke har.
"När jag blir stor ska jag bli triljonär!
Och jag ska bygga min egen rymdraket!
Och flyga ut i rymden!"
"Okej, Jeffrey.
Men nu är det läggdags."
Jag tycker nästan synd om miljardärernas revisorer.
Ni vet, de brukade säga: "Du har haft ett bra år. Du tjänade 40 miljarder dollar."
Men jag fifflade lite så det ser ut som om du gick jämnt upp.
Så länge du ligger lågt och inte gör nåt väsen av dig
borde vi klara oss.
Har du nåt på gång?"
"Jag har byggt en raket…
för att åka ut i rymden."
"Du fattar att jag menade ligga lågt på den här planeten?"
"Gör det nån skillnad om raketen är formad som en penis?"
Jag gillar miljardärernas skäl för att bege sig ut i rymden.
"Jag åker ut i rymden så att ni sen kan åka ut i rymden."
"Jag åker så att ni kan åka."
Jag vill inte åka ut i rymden.
Jag vill till Italien.
Jobba på det istället.
Jag såg en liftare nyligen. Man ser inte såna längre.
Fast idag kallas de inte för "liftare". Nu kalIas de mördare.
Vilket är vad de gör. De mördar dem som är snälla och ger dem lift.
Snacka om brist på tacksamhet. "Tack för att jag fick åka med." Hugg.
Liftandet försvann för att det var farligt för båda parter.
Eller hur? Liftaren och föraren.
Och vid nåt tillfälle måste det ha funnits
en mordisk förare som letade efter en liftare att plocka upp,
som plockade upp en liftare som också var en mördare.
Och föraren sa: "Jag ska döda dig." Och liftaren typ: "Jag ska döda dig."
De skrattade säkert åt det.
De skrattade säkert.
Och sen, sakta men säkert, blev de kära.
Och det är handlingen i min musikal.
Den heter Liften.
Jag flög hit i torsdags och på väg från flygplatsen
såg jag en kille på motorcykel som såg så lycklig ut.
När jag ser motorcyklar som kör på motorvägen
tänker jag alltid samma sak. "Du kommer dö.
Vad gör du på motorvägen? Du kommer dö."
Och skälet till att jag säger så är att de kommer dö.
Jag förstår bara inte hur de tänker. Typ: "Jag måste åka långt,
ska jag ta bilen eller den motordrivna stolen utan bälte?
Nyser jag så kommer jag aldrig gå igen. Motorcyklar är livet."
Och sen dör man!
Jag hörde motorcykeln innan jag såg den. Alla har vi hört såna motorcyklar.
"Jösses, hur liten penis har han?"
Jag visste inte att skälet till att vissa motorcyklar låter så högt
är för att de vill att man ska veta att de ska dö.
Jag har vänner som älskar motorcyklar. Vissa kvinnor gillar bikers.
"Jag gillar farliga män som inte har råd med bil.
Och som definitivt kommer dö."
Men bikers är väl fascinerande? Snacka om unik amerikansk subkultur.
De är så macho och självständiga. Självständigheten är själva grejen.
"Jag vill bara vara där ute på vägen. Bara jag och min hoj, ensamma,
med 30 andra snubbar."
"I matchande kläder."
"Vi tandemkör så nära att man kan hångla med varandra."
Han kommer få stryk av en musikkår och ett gäng bikers.
Bikers är vuxna män som ställer samma frågor på telefon som en åttaåring.
"Ska vi dra ut med hojarna ikväll?
Jag vill inte ut ensam. Det är läskigt. Fråga din mamma."
Orsaken till att det är kul är ju för att bikers är så läskiga.
De är arga.
Bikers verkar arga, och jag tror att det är för att de fryser. Eller hur?
Den där västen utan tröja? Det måste vara kyligt.
"Åh, jag önskar jag hade en sjal."
"En sjal och mina Uggs."
"Kanske en latte med pumpasmak."
Väst utan tröja är normen bland bikers. Är det nåt grupptryck?
"Kolla på Curtis där borta,
med t-shirt under västen som en tjej."
"Vi spöar honom."
"Och sen kysser vi honom."
Ibland ser man en biker som skjutsar nån på bönpallen, vanligtvis en kvinna.
Snubbar vill inte sitta där bak.
Det är svårt att åka på bönpallen utan att ge nån en lång intim kram.
"Nu sticker vi, Virgil."
"Du doftar underbart, Virgil."
"Är det syrener?"
"Har du gjort sit-ups, Virgil?"
Under sommaren händer det att man ser en cyklist på motorvägen.
Ser man cyklister på motorvägen
är de alltid klädda som om de är med i Tour de France.
"Du förlorar!"
"Och du kommer också dö!"
Alltså såna cyklister kan ta och lugna sig vad gäller hjälmdesignen.
De är superaerodynamiska. Så snabbt cyklar ni faktiskt inte.
Ni sitter på cyklar. Ni är inte med i filmen Tron.
Och sätt på er lite kläder!
Vad är grejen med spandex?
Är ni på väg till en brottningsmatch mot Blue Man Group?
Hur många Blue Man-referenser tänker han ta med?
Har ni sett en cyklist på motorvägen som inte bar spandex, utan vanliga kläder?
De ser ut som rattfyllon.
De borde ha tagit en Uber.
Man ser aldrig en cyklist skjutsa nån. Det finns ingen plats.
De sitter redan på den där dörrhandtagsliknande sadeln.
"Nu ska jag bara sitta här i fem timmar.
Undrar varför jag inte kan få barn."
Ja, jag driver med cyklister.
Vad ska de göra? Kasta sin vattennappflaska på mig?
"Jag skulle jaga dig, men av nån anledning har jag dubbar."
Är dubbarna verkligen nödvändiga?
Du är på Starbucks.
"Har ni havremjölk?"
Visst är det intressant att de som cyklar kallas för "cyklister",
men de som åker motorcykel kallas för "bikers"?
Det är som om alla bikers mobbar cyklisterna.
"Vi tänker kalla oss bikers. Härmas inte."
Och cyklisten sa: "Motorcykel har inte ens ordet 'bike' i sig."
"Vi bryr oss inte.
Sen tänker vi dessutom klä oss som killen i Village People."
"Det tänker vi också göra."
"Nej, ni ska klä er som rytmiska gymnaster."
"Okej."
Bikers och cyklister klär sig som om de ska på maskerad.
Ingen annan transportform kräver uniform.
De som åker på kryssning klär sig inte som pirater
för det behövs inte.
Bikers och cyklister, båda på hjul, men de har inget gemensamt.
Som om de försöker vara annorlunda. Till och med placeringen av styret…
Vissa cyklister har styret nära sig, vissa bikers har styret ända här uppe.
"Åh, det här är bekvämt."
"Det påminner om min trampcykel."
"Nu vet jag varför jag har en kedja på plånboken."
Man ser aldrig unicyklister på motorvägen.
Vet ni varför? De är döda.
För jag dödade dem. Varsågoda.
Finns det nåt mer uppmärksamhetskrävande än att cykla enhjuling?
En hoppstylta, kanske?
Hur löd reklamen för hoppstyltan?
"Det är en stylta man hoppar med och sen ramlar platt på marken."
-"Intressant. Hjälper det att öva?" -"Inte alls, nix."
"Jag köper en."
Men unicyklister, de beter sig som om de inte vill ha uppmärksamhet.
De ser alltid fullkomligt lugna ut, men deras ben är hysteriska.
Ungefär som…
"Hej, vad händer här?"
"Jag gör inget särskilt."
"Har nån tre bowlingkäglor jag kan jonglera med?"
"Då kan jag irritera er med två onödiga färdigheter."
Det där skämtet är för jobbigt.
Ni kanske har märkt att det står ett piano på scenen.
Några av er kanske undrar:
"Varför har Jim Gaffigan ett piano på scenen?
Och…
Det ni kanske inte vet är att jag…
spelar inte piano.
"Jim, det där var…"
"På riktigt? Ställde han dit ett piano bara för det skämtet?"
"Så patetiskt."
Snygg publik ikväll. Wow.
Väldigt snygg.
Väldigt snygg publik, eller hur?
Tja, inte alla förstås. Inte alla.
Men det är väl ingen nyhet, va? Vi vet var vi står.
Det lär vi oss i unga år.
Jag minns att i förskolan jagade tjejerna de söta pojkarna på rasten,
och vi kan väl säga att jag inte sprang så mycket.
Eller alls.
Jag minns att jag tänkte som femåring: "Är det så här det kommer bli?
Bäst att jag skriver några skämt.
Jag får väl hänga med grabbarna."
Jag hänger fortfarande med grabbarna.
Okej, så under lockdown hade jag en vän
som tillbringade tiden med att planera en grabbweekend.
Varje gång jag pratade med honom fick han det att låta mindre tilltalande.
"Du, mannen, så här ska vi göra.
Vi ska hyra en stuga över helgen. Bara grabbar, inga kvinnor."
"Jag bangar."
"Nej. Tänk på saken.
Bara grabbar, inga kvinnor.
Vi röker cigarr och spelar poker hela helgen."
"Det låter hemskt."
"Du tänker inte klart.
Bara grabbar, inga kvinnor, en hel helg, det är som att vara i fängelse."
"Jag ser fram emot det."
Varje år åker min bror Mitch på golfresa med 30 män.
Trettio män. De flyger till Florida. De hyr tre hus. Tio män per hus.
De spelar golf på morgonen, äter lunch ihop,
spelar golf på eftermiddagen. Sen åker de tillbaka till husen
och har sex med varandra eller nåt.
Jag vet inte vad de gör. Det låter avskyvärt.
Hur mycket kamratskap behöver man?
Min bror är inte gay, men det hade kvittat mig oavsett.
Men om han nånsin kom ut, skulle han säga: "Jag gav dig så många ledtrådar."
"Jag har semestrat med 30 män."
"Vi hyrde en hel återvändsgränd."
"Vi lekte med pinnar och bollar hela dagen."
"Hur mycket tydligare måste jag vara?"
Jag antar att min poäng är att golf gör folk gay.
Så nästa gång en vän säger:
"Jag ska spela golf med grabbarna." Säg bara: "Ha så kul."
Jag föredrar mixade sällskap. Det gör jag faktiskt.
Enligt klichén ska män vara dumma
och jag har nog manliga vänner för att veta att det finns sanning i det.
Alla män här inne har en vän
som får dem att undra hur han ens klarar att behålla ett jobb.
Och om du inte har en sån vän, innebär det att du är den vännen.
Ja.
Den vännen för mig är Ricky. Han är en toppenkille.
En gång skulle Ricky och jag prova på yxkastning.
Har ni nånsin provat? Man kastar yxor och dricker öl.
Man försöker glömma att demokratin är i kris och…
Vid ett tillfälle vände sig Ricky om och frågade:
"Du, innan man kastade yxor, vad användes yxor till?"
"Att hugga ved."
Han liksom: "På riktigt?" Och jag typ: "Sluta prata."
Och som en riktigt bra vän sprang jag hem och gjorde en standup-skämt om det.
Som jag sen glömde bort.
Och ungefär en månad senare, ringde Ricky oväntat och sa:
"Jag gjorde det.
Jag har byggt en yxkastarbana i trädgården."
Ja, han är frånskild.
Och…
Sen börjar han genast skryta.
Han liksom: "Nu kan jag kasta en yxa 18 meter och träffa mitt i prick."
Jag sa: "Imponerande. Vet du när det är bra att kunna? Aldrig."
"Man vet aldrig." Jag svarade: "Jag vet."
Även om nån bröt sig in i ditt hem och du råkade hålla i en yxa,
kan du ju inte säga: "Kan du komma nio meter närmare?"
Jag tycker om att omge mig med kvinnor av många skäl,
inte minst för att de är attraktiva, vilket män inte är.
Ni vet? Om en kille är snygg då är det slumpens verk.
Och vet ni vad alla snygga män har gemensamt?
De ser lite ut som kvinnor.
Eller hur?
Det är enda sättet straighta män kan avgöra vem som är snygg.
"Wow, han måste vara snygg. Han ser knappt ut som en karl."
Kvinnor är attraktiva och jämfört med män så är de väldigt rena.
Män är motbjudande.
Och de försöker inte ens att inte vara motbjudande.
Om utomjordingar kom till jorden skulle de bli förvirrade.
De skulle säga: "Det tar det attraktiva kvinnliga könet
en timme att bli klara men de håriga bestarna går som de är?"
"Undra på att det alltid är krig här."
Män är motbjudande och de blir värre när de blir äldre.
När kvinnor blir äldre blir de elegantare.
När män blir äldre, ser de ut att vittra sönder.
Har ni sett en skjortlös gubbe? Gubben ser ut som en skiss av en människa.
Vad är det där, en Simpson-figur?
För när män blir äldre slutar saker och ting att fungera.
Synapserna får ingen kontakt.
Vanligtvis tänker hjärnan: "Varje månad ska hans hår växa.
Varje månad ska hans hår växa."
Men en månad tänker hjärnan:
"Varje månad ska det växa hår överallt förutom på hans huvud."
Jag har hår på delar av kroppen…
där jag inte behöver hår.
Vill ni veta varför äldre män får hår på skumma platser på kroppen?
Det är naturens sätt att säga: "Du är klar.
Sluta para dig annars förvandlar jag dig till en ryamatta."
Jag har mindre kroppshår än många män, vilket är en lättnad,
för som ni kan se så vann jag inte genetiklotteriet.
Jag är skallig, blind och blek.
Det skulle inte förvåna mig om jag vaknade med en svans.
"Har ni sett komikern med svans?
Han är väldigt blek och till och med svansen är skallig."
Jag såg en gubbe vid poolen i somras. Säkert 60 och utan skjorta.
Inte mycket kroppsbehåring. Bara kroppsbehåring.
Ett tag trodde jag att de spelade in en reklamfilm.
Gubben var… Han var så hårig.
Jag fick hindra min yngste son från att klappa honom.
"Låt honom lukta på din hand först, min son."
Gubben var hårig men gick självsäkert omkring vid poolen
som om han hanterat hårfina situationer hela livet.
Och ingen sa nåt, men alla tänkte samma sak:
"Snälla, hoppa inte i poolen.
Ingen vill se dig skaka dig torr."
Gubben gick förbi alla och satte sig bredvid en attraktiv kvinna.
Jag var så imponerad.
Kvinnan lyckades bortse från hans utseende och fokuserade enbart på hans plånbok.
Men alla vill väl vara snygga, eller hur? Alla vill väl bli jagade på lekplatsen?
Vissa går så långt att de plastikopererar sig.
De liksom: "Jag vill inte verka desperat,
men kan du gå loss med kniv på mitt ansikte?
Gör mig vacker. Fortsätt skära!"
Det är fantastiskt att inte fler plastikopererar sig
för vi lever i ett samhälle som är besatt av skönhet.
Det har gjorts studier. Bl.a. en Harvardstudie
som fastslog att barn tror att snygga personer är snällare.
Det studien fastslog även att barn är dumma.
Vi friar hellre än fäller snygga personer.
Om en riktigt snygg person är tystlåten, tycker vi att de är mystiska.
Om en fet person är tystlåten utgår vi ifrån att de tänker på mat.
Och det gör vi, men där finns fortfarande mystik.
Ni vet inte vilken mat vi tänker på.
Okej, det är tårta. Varje gång.
Men ni vet inte vilken slags tårta. Okej, prinsesstårta.
Av den anledningen gillar vi att vara nära snygga personer.
Har ni varit på restaurang
och fått en jättesnygg servitris eller servitör?
En kort sekund tänker man: "Det här blir en fin middag."
Får man en ful servitör tänker man: "Ska vi gå?"
Därför uppfanns bufféerna. "Vet du, jag hämtar min egen mat. Tack.
Jag vill inte se det fejset nära min förrätt. Du fattar."
"Jim, du är ett monster."
Vi följer snygga personer på sociala medier, på Instagram.
Vackra personer har miljontals följare
och vi gillar deras inlägg och skickar en eld-emoji ibland.
Det är socialt acceptabelt.
Gjorde man så i verkliga livet skulle man hamna i fängelse.
-"Ursäkta, sir, vad gör du?" -"Jag följer den damen."
"Får jag fråga varför?" "Jag gillar att titta på henne."
"Kan du ge henne den här facklan jag tog med åt henne?
Och de här bedjande händerna."
Alla måste tagga ner med bedjande händer-emojin.
Den är löjligt överanvänd.
En vän sms:ar, "Ses till middagen. Bedjande händer."
"Nej. Inga bedjande händer. Kan du inte komma?
Vad försöker du säga? Ska vi äta händer till middag?"
Min fru är väldigt snygg. Det stämmer, jag ingår i en blandrelation.
Det är orättvist, hon är snygg,
hon är smart, hon är kreativ. Men vet ni vad?
Usel smak vad gäller män.
Så det jämnar ut sig. Jag är lyckligt gift,
men en gång i veckan kanske, ger hon mig en blick som säger:
"Jag måste släppa dig."
För jag är en ständig besvikelse. Jag gör irriterande grejer.
Jag ska säga en sak som verkligen irriterar henne.
Jag använder badrummet.
Jag vet. Det borde jag inte göra.
Jag får skäll när jag inte säger till att jag ska använda badrummet.
"Du bara försvann. Vart tog du vägen?"
"Jag visste inte att jag behövde tillstånd."
Jag får även skäll när jag säger till att jag ska använda badrummet.
-"Jag ska till badrummet." -"Igen?"
"Mår du bra?"
"Hur många gånger har du gått idag?"
"Du är motbjudande."
-"Vad gör du där inne?" -"Jag tar mest paus från dig."
När min fru är riktigt irriterad straffar hon mig med tystnad.
Hon tar för lång tid på sig att svara på enkla frågor.
Hon står och tittar på sin mobil och jag liksom:
"Hur dags är den där skolgrejen?"
Och hon typ…
"Det står i kalendern."
"Är du arg på mig?"
"Nej."
Nyligen fick vi veta att några av våra vänner ska skilja sig.
Och föga förvånande, så blev min fru arg på mig.
Jag blev inte förvånad, för det var inte första gången
nåt jag var helt oskyldig till var mitt fel.
Att Trump blev vald, Kavanaugh-förhören, de var båda mitt fel.
Så jag bad om ursäkt för att omedvetet ha planerat det.
Jag skulle aldrig beskriva min fru som galen, för jag gillar att vara gift.
Men det är intressant
att om en man kallar en annan man galen, så är det en komplimang.
"Det här är min kompis Joe. Han är galen." Joey typ: "Äsch, du är för snäll."
Men om jag säger: "Det här är min fru, Jeannie. Hon är galen."
Jag blir nervös bara jag säger det.
Hon är tillbaka i New York, men man vet aldrig.
För om min fru var här och jag sa: "Det här är min fru, hon är galen."
Då skulle jag dö.
Och ni skulle applådera det.
Ni skulle tänka: "Det där var nåt att ta lärdom av. Ja.
Där lärde vi oss nåt."
Nej då, vi kämpar på.
Förresten, om man i början av pandemin var i en relation
och man fortfarande är i samma relation, visst borde man få betalt för det?
Eller hur?
För att före pandemin,
om man hörde talas om ett par som gjorde slut sa man: "Åh, nej."
Men hörde man nåt sånt under pandemin, tänkte man: "Självklart."
Man kände empati för paren som höll ihop.
"Är ni fortfarande tillsammans? Tråkigt att höra.
Medberoende, va?"
För det kvittar hur stark ens relation var.
Nånstans mitt under pandemin,
tittade man på ens partner och tänkte: "Jag skulle nog hellre ha corona."
Jag vet att det låter hemskt, men det är sant.
Nån gång har alla tänkt:
"Undrar hur obekväm den där andningsmaskinen är?
Jag skulle inte kunna prata, men skulle jag slippa höra henne?
Finns det andningsmaskiner för öronen?"
"Jim, du är ett monster."
Min fru är en suverän mamma.
Vi har fem barn. Visst är det otroligt? Fem barn. Tack ska ni ha.
Det är nåt jag ångrar…
för de är för många.
Alldeles för många.
När vi äter middag brukar jag låtsas att jag är värd för en dokusåpa
som heter Så du tror att du ska få gå på college.
För alla kommer inte kunna gå.
Alla kommer inte kunna gå om jag ska ha råd med båten.
Jag skojar. Självklart ska jag inte köpa båten…
förrän jag köpt en motorcykel, ni vet.
Mina barn tycker jag är irriterande.
Alla barn tycker deras föräldrar är irriterande,
vilket är ironiskt, eftersom barn förstör sina föräldrars liv.
Föräldrar ger sina barn sin tid, sin energi och sina pengar
och som tack föraktar vi våra föräldrar.
Har ni sett en vuxen få ett samtal från sina föräldrar?
Man kunde tro att det var inkasserare.
"Uff. Det är min mamma."
"Ja, jag vet att du tog hand om mig i ett kvarts sekel,
men det passar inte så bra nu."
"Vet du vad som inte passade så bra? Att ge upp mina drömmar…
så du kunde bli en stor besvikelse."
Nej, jag skulle aldrig antyda att barn är Guds straff för att man haft sex.
Men det skulle kunna diskuteras.
Och han sitter där uppe: "Åh, det där njuter de för mycket av.
Hur ska jag få dem att be imorgon?"
Jag älskar att vara förälder. Det är det viktigaste jag gör i livet.
Men det är ett galet upplägg. Man ger sina barn allt.
Man ger dem allt och en dag bara sticker de.
De liksom: "Vi ses. Tack för inget.
Jag säger till om jag behöver hjälp med ett huslån."
Ibland flyttar de aldrig, visst?
De bara hänger sig kvar. De blir rumskamrater.
Inte i mitt hus.
Jag har förberett en ryggsäck åt var och en.
De har frågat: "Vad är det?
"Det är era avskedspresenter till när ni fyller 18."
"Jim, du är ett monster."
Jag försöker vara en bra pappa. Jag anstränger mig mer än min egen pappa.
Männen i pappas generation, de behövde inte göra nåt.
Min pappa var aldrig med på nåt föräldramöte i skolan.
Han visste inte ens att jag gick i skolan.
Min pappa brydde sig inte ens om att vrida på huvudet
om nåt hände bakom honom.
"Vad fan händer där bakom?"
Antingen kunde han inte vrida på huvudet eller så var det bara inte värt besväret.
-"Vad fan händer där bakom?" -"Vi firar bara min födelsedag."
"Dämpa volymen lite. Jag tittar på Ironsides."
Ja må han
Leva
Mina barn ger mig skuldkänslor jag inte ens hade övervägt.
Min dotter var med i en pjäs på torsdagen och fredagen
så jag gick på torsdagen och fredag morgon
såg hon mig med min kabinväska och liksom:
"Så du tänker inte komma till min show ikväll?"
"Du har aldrig sett en av mina shower.
Jag uppträder 300 gånger om året."
Min stora plan
var att lära mina barn ansvar genom att sälja affischer efter mina shower.
Så jag sms:ade min tonårsdotter.
"Vill du sälja affischer efter min show? Du får betalt."
Hon svarade: "Toppen, det låter bra." Sen sms:ade jag min tonårsson.
"Vill du sälja affischer efter min show? Du får betalt."
Han svarade: Nej tack. Jag behöver inte pengar."
Han har inga pengar.
Han har mina pengar.
Jag svarade: "Du är ute ur testamentet."
Jag skojar. Han var aldrig med i det.
Om min pappa bad mig göra nåt,
förväntade han sig aldrig nåt svar.
"Skottar du uppfarten?" Sen gick han.
Det var underförstått att jag skulle skotta uppfarten eller flytta.
Jag var lite rädd för min pappa.
Mina barn behandlar mig som en bankman de är tvingade att ha kontakt med.
En gång i veckan dyker de upp framför mig.
"Mamma sa att jag kunde få en haj…
så jag antar att jag behöver ditt kreditkort."
-"Vad i helvete pratar du om? -"Han skriker igen, mamma!"
Om min pappa var i ett rum i huset brukade jag undvika den sidan av huset.
"Jag kissar utomhus."
Och jag hade äldre syskon som brukade skicka dit mig med frågor.
"Fråga pappa om vi får gå till Dairy Queen."
"Jag tänker inte fråga honom." "Gå. Du är för ung för att döda."
"Pappa?" "Vad fan vill du?"
"Han sa nej."
Innan jag fick barn förstod jag inte min pappa alls.
Och förresten, om ni inte har barn, borde ni inte fatta nåt av det här.
Eller ens förstå konceptet lördagskväll.
När man inte har barn är det typ: "Lördag!"
När man är förälder tänker man: "Vem kan vi betala för att komma hit…
och passa det här barnet?"
Och ens krav blir snabbt lägre.
Först heter det: "De ska ha en examen."
Och sen undrar man: "Hur länge satt de i fängelse?"
"Mord? Inte på barn, väl?"
"Satanist? Du lär passa in perfekt."
Alla föräldrar säger att deras liv har berikats av att ha barn.
De har upplevt saker de aldrig hade kunnat ana.
Barn bara… Man gör saker man aldrig hade förväntat sig.
I mitt fall, som att gå ut.
Har vi varit ute med riktigt små barn? Man vet inte ens vad man ska göra med dem.
Man tänker: "I vanliga fall bara dricker jag här ute.
Vem vill leka tupplur?"
Det är skumt när ens barn har en vän man inte gillar.
"Jaså, ska Tommy komma? Då går jag.
Du kan sms:a mig när Tommy gått,
för han är så omogen."
Jag var inte beredd på alla aktiviteter barn gör.
Man hämtar sitt barn, kör det till en aktivitet
och sen till nästa aktivitet.
Och om de inte har nån aktivitet
måste kan tänka ut en, annars röker de metamfetamin.
Som förälder är man alltid på jakt efter aktiviteter.
Jag tog med mina barn till Ripleys Tro det eller ej!
Har ni nånsin varit så desperata att ha nåt att göra?
Vad kan jag säga om Ripleys Tro det eller ej?
Man tror mest inte.
Det är inte intressant. Det är inte ens så mycket grejer.
Det är mest som om de tömt nån dagdrivares förråd.
Men jag beundrar affärsidén.
De flesta företag försöker få kunderna att lita på dem.
Inte Ripleys. "Tro det eller inte. Vi bryr oss inte.
Vi vet ni inte kommer tillbaka."
Jag vänjer mig fortfarande vid att ha tonåringar.
Min 17-åriga dotter berättade nyligen att hon vill bli skådespelare,
vilket är så galet för när jag var i den åldern
kom filmen Döda poeters sällskap ut,
vilket är en fantastisk film med Robin Williams
där han spelar en lärare som inspirerar sina elever att leva för dagen.
Och en av eleverna vill bli skådespelare.
Han kommer med i en pjäs och bjuder in sin pappa att se pjäsen
och efter pjäsen säger han att han vill bli skådespelare.
Pappan säger: "Skådespelare? Dumheter. Det är bara slöseri med tid och pengar…"
Ungen blir så upprörd att han begår självmord.
Sen får läraren sparken och eleverna ställer sig på bänkarna…
Hur som helst, det är en jättebra film.
Och nu när jag är förälder till en tonåring,
inser jag att pappan i Döda poeters sällskap hade rätt.
Jag skojar. Jag vet att filmens budskap är att man inte ska bli lärare.
Min fru hatar det skämtet så mycket.
Vem vet vad mina barn tycker.
Jag tror inte mina barn vet vad jag försörjer mig på.
Eller sanningen är att jag inte trodde att de visste förrän Halloween i fjol.
Min tioåring, Michael, visste inte vad han skulle vara på Halloween,
vilket är en krissituation. Det vet man om man är förälder.
Och sen två dagar innan Halloween kom han springande och sa:
"Jag vet vad jag ska vara på Halloween. En standup-komiker."
Och jag blev så rörd.
"Åh, vill du klä ut dig till din pappa på Halloween?"
Och han säger: "Nej, jag vill vara John Mulaney."
Örfil! Mitt i nyllet.
Tack så mycket, allihop!
Det uppskattas.
Undertexter: Victoria Emée