Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
СПЕЦІАЛЬНИЙ ВИПУСК КОМЕДІЇ NETFLIX
Дякую!
НАЖИВО З МІННЕАПОЛІСА
О боже. Дуже дякую.
Дякую.
Дякую. Дякую вам.
Дуже приємно.
Завдяки вам я майже забув, що через тиждень ми всі помремо.
Жартую. Це буде через місяць.
Пам'ятаєте, як ми думали, що пандемія вже закінчилася?
Усі раділи. «Ми вистояли!»
Ми мали дурнуватий вигляд.
Кожен хвалив себе:
«Я такий радий, що допоміг хворим,
бо не виходив з дому».
«Це ще не кінець? Що ж, я більше не сидітиму вдома.
Хай хворі помирають».
Бо вона не закінчилася.
Пандемія — як телесеріал, який нібито скасували,
а потім продовжили на Netflix.
Я не готовий дивитися ще один сезон.
Не знаю як ви, а я більше ніколи не збирався бачитися з рідними.
Батькам знайоме це почуття.
Це як міняти підгузок серед ночі.
Ви втомлені. Це гидко.
Але це треба зробити.
Ви міняєте підгузок, натягуєте повзунки,
і нарешті вклавши дитину в колиску,
чуєте, що підгузок знову повний.
Саме такий 2021 рік.
Знов і знов.
Підгузок повний знов і знов.
Я сумую за першими днями пандемії.
Тоді було забавно.
Ми думали, що нас захистить миття рук.
«Мийте руки — і все буде гаразд».
«Добре».
Пам'ятаєте, коли тестів бракувало,
у всіх був друг, який хвалився:
«Я вже хворів на COVID.
Ще в 91-му році.
Тоді його називали COVID-91.
Я кілька разів на нього хворів. Мив руки — і все пройшло».
Бо симптоми були незрозумілі.
Вони й досі незрозумілі.
Ви питаєте: «Які симптоми?»
«Усі».
«Як це — всі?»
«Ставити питання — це симптом».
«Не може бути».
«Заперечення — це важливий симптом».
Ви витирали всі продукти? Я витирав.
Почувався як дурень.
«Я нормальна людина, яка витирає коробку крекерів.
Це схоже на обсесивно-компульсивний розлад?»
Минуло кілька тижнів: «Здається, вони чисті.
Я їх витер».
Але ми вживали запобіжних заходів.
Одностайності не було. Усі тільки хвалилися.
«Ми на карантині.
Ні роботи, ні школи.
У нас своя бульбашка.
Це наші близькі і двоє людей, з якими ми щотижня
зустрічаємося на секс-вечірці.
Думаю, краще перестрахуватися».
Ми всі пережили ту саму пандемію,
але враження у всіх різні.
Умови були різні.
Якщо вам 25 і ви здорові,
то думаєте: «Та нехай. Я вирушу в COVID-круїз».
А якщо вам більше 25…
як не дивно, мені теж…
ви дивитеся новини уважніше.
Ведучі кажуть: «У зоні ризику — старі люди».
Ви думаєте: «Наскільки старі?
Дуже старі
чи ті, хто не мав мобільника у старших класах?»
Так?
Бо ніхто не вважає себе старим.
Хоча буває так, що наш вік
дає нам ляпаса.
Я виступав на урочистому вечері в лікарні.
Коли я прийшов, організаторка сказала:
«О боже. Ми навчалися в одному коледжі».
Вона була молодша,
але ми зрозуміли, що бували в тих самих місцях.
Під кінець вечора я збирався їхати, а вона підбігла до мене
і спитала: «Скажіть, у якому році ви закінчили коледж».
Я сказав: «У 1988-му».
А вона: «О боже. Я народилася в цьому році».
Лясь!
Прямо в обличчя!
Я не знав, що сказати.
І сказав: «Я теж народився в цьому році».
Вона подивилася на мене: «Це не смішно».
Потім я сів у машину і набив рота їжею,
щоб нічого не відчувати.
Іноді новини доводиться розшифровувати. Правда?
Ведучий каже:
«У групі ризику — літні люди і люди з коморбідністю».
Ко-що?
Коморбідність.
Врешті ми дізналися, що це значить просто:
«Усі товсті дупи помруть».
Але в новинах так казати не можна.
Санджай Ґупта не міг сказати:
«Андерсоне, всі товсті дупи помруть».
І вони казали «коморбідність».
Удома ми питаємо: «Кохана, що таке "коморб…?"»
«Не знаю. Передай соус».
Потім ми зрозуміли, що йдеться про товстих людей.
І ті, хто має зайву вагу, замислився: «Наскільки товстих?
Товстих, як у "Волмарті", чи товстих, як Джим Ґеффіґен?»
Я зрозумів натяк.
Я зрозумів натяк і почав займатися спортом.
Їв здорову їжу. Добре було.
Та якось я подивився у дзеркало і подумав: «З мене годі».
Виявляється, життя чи смерть не дуже сильний мотиватор.
«Ти можеш жити довше».
«Це не причина.
Можна мені якийсь бонус, може, піцу?»
Я старався.
Дружина купила мені ваги,
тобто кохання ще живе.
Я їх не просив. Вона просто мені подарувала.
Я б такого ніколи не зробив.
«З днем народження, кохана. Ось тобі ваги й косметика.
Я про тебе дбаю, кохана».
Це розумні ваги.
До них є мобільний застосунок, щоб влада знала, який я товстий.
Не знаю, нащо потрібен той застосунок.
Може, для інтернет-шантажу:
«Заплати, інакше розповімо всім, який ти товстий».
«Я не маю криптовалюти».
Я встановив застосунок, став на ваги,
моя вага з'явилася в телефоні:
70 кілограмів.
Добре, більше 100.
Добре, значно більше 100.
На старих вагах шкала закінчувалася на 100.
Але було 100 з чимось.
І під моєю вагою в телефоні
дрібними червоними літерами було написане слово.
Я був без окулярів і попросив дочку прочитати.
Я спитав: «Що там?» Вона каже: «Ожиріння».
Лясь! Прямо в обличчя.
Я подивився на дочку й кажу: «Треба оновити застосунок».
А потім побіг у кухню й почав пхати їжу в рот,
доки не заспокоївся.
Ми й досі носимо маски.
Раніше не треба було носити маски, так?
Веселі були часи.
Пам'ятаєте, коли ви вперше вийшли на публіку без маски?
Дивно було, правда?
Ви почувалися голими. І думали: «Я схожий на європейця.
Це що, Французька Рив'єра?»
Мені навіть хотілося надіти маску-стринги.
Щось гарне, але хуліганське.
«Я бачу його щоки, але таємниця залишається.
О-ла-ла!»
Круглий, блідий і лисіючий
Іде чоловік з Індіани
І коли він проходить мимо Усі люди кажуть
«Фу»!
Спершу було дивно бачити обличчя без масок.
До декого хотілося підійти й сказати: «Не знімайте маску.
У масці вам краще. Краще для всіх».
Ви бачили нового знайомого
тільки в масці під час пандемії.
А побачивши ту людину з неприкритим обличчям
ви подумали: «Фу!»
Вас ніби обдурили.
Ви думаєте: «Ого, твоє лице зовсім не пасує до голосу.
І де твоє підборіддя?»
Але найбільшим відкриттям пандемії
було те, скільки серед нас божевільних.
Це стало несподіванкою.
Ми знали, що унабомбери існують,
але не думали, що їх так багато.
І не думали, що вони наші родичі.
Розумієте?
Бо кожен з нас має родича або друга,
у якого, виявляється, бракує клепки.
«Я більше не вірю в реальність».
«Матиму на увазі».
Це був ніби тест на божевілля.
«Правди більше не існує».
«Побачимося на День подяки».
Зі мною таке бувало часто,
бо багато хто з моїх друзів мислить нестандартно,
і зазвичай з ними цікаво.
Друг каже: «Снігова людина існує».
А під час пандемії той самий друг сказав:
«Том Генкс їсть немовлят».
«Не кажи так».
«Том Генкс справді їсть немовлят.
Якщо не віриш, ти сам їси немовлят».
«Гаразд.
Том Генкс їсть немовлят.
Він завжди був схожий на пожирача немовлят».
Під час локдауну мені більше за все бракувало ресторанів.
Знаю, ви здивовані.
Я не усвідомлював, як сильно мені бракує ресторанів,
поки не пішов туди після перерви
і не почав жадібно дивитися на їжу інших людей.
«О, так.
Що я з тобою зроблю?
Дайте мені ножа й виделку».
«Джиме, це громадське місце». «Вибач».
Це прозвучить як потурання,
але, по-моєму, матерям під час пандемії було найважче.
Матерям справді було найважче. Так?
І чоловікам, змушеним жити з тими матерями.
Це було безумство. Не знаю, як моя дружина впоралася.
П'ятеро дітей на дистанційному навчанні.
Мої діти — молодці.
Вони дистанціювалися від навчання.
Діти мали навчатися
за комп'ютером, на якому грають у Minecraft.
Це як влаштувати зустріч тих, хто на дієті,
у ресторані фаст-фуду.
Це було безумство.
Тоді я зрозумів,
як важко бути вчителем.
І який це невдалий вибір професії.
Правда?
Після першого ящика віскі я сказав дружині:
«Коли це все закінчиться і можна буде подорожувати,
ми з тобою поїдемо куди захочеш. Будь-куди».
Дружина сказала: «Я хочу на Гаваї».
А я відповів: «Я мав на увазі штат Нью-Йорк».
Вона каже: «Я хочу поїхати з дітьми на Гаваї».
А я: «З чиїми дітьми?»
«З нашими дітьми».
Я підрахував, що це дешевше за розлучення,
і ми поїхали на Гаваї.
І…
Гаваї — це особливе місце. Справді.
Там відчувається «настрій алоха»,
усі кажуть «алоха», щоб привітатися, а мені незручно,
і коли мені кажуть «алоха», я відповідаю: «Хеллоу ха».
Це щось означає?
Навіть якщо я правильно вживаю гавайські слова,
виходить щось не те.
Наприклад я кажу «махало», а місцеві жителі просять:
«Не роби так.
Просто кивни головою, і ми принесемо свинину».
Я сильно вирізнявся на Гаваях.
Я не був схожий навіть на туриста.
Я був схожий на людину,
поруч з якою туристи мали почуватися комфортніше.
«Ти нормальний. А от Джим Ґеффіґен поводиться дивно».
Гаваї не схожі на будь-який інший штат.
Це тропічний рай.
Здається, що Гаваї були полінезійською державою,
яку ми захопили.
Розумієте?
Вони не були частиною США.
Ми просто зайшли туди, як у відкритий дім.
«Тут гарно.
Проведемо тут медовий місяць. Беремо».
А гавайці кажуть: «Ми окрема країна».
«Чудово. У вас гарні квітчасті сорочки. Треба й мені таку».
І гавайці відверто це кажуть:
«Ви вкрали цю землю».
А я: «Не хочу вас засмучувати,
але ми вкрали всю землю.
Мабуть, ви засмучені сильніше, бо тут гарно.
Повірте, жителі Детройта на нас теж зляться».
Дружина захотіла на Гаваї, бо любить пляжі.
Як бачите, я теж.
Я весь час знову й знову наносив сонцезахисний крем,
на щастя, він робить мою шкіру білішою.
Який жорстокий вилупок придумав,
що слиз для захисту блідих людей від сонця
має робити їх схожими на Білих блукачів?
Це… просто жорстоко.
Треба, щоб були інші кольори.
«Супер. Ось іде синій чувак з гурту Blue Man Group».
Не розумію, чому сонцезахисний крем білий. Навіщо…
«Знаєте, бліді люди люблять соус ранч, тому…
білий крем їм теж сподобається».
Я не засмагаю. Навіть трохи.
У мене немає середнього просмаження.
Я виглядаю або як людина, що ніколи не була надворі,
або як пацієнт опікового відділення.
Середини немає.
І я знаю, що люди ходять на пляж відпочити.
Вони там розслабляються.
А я — ні.
Це як мати алергію на бджіл
і проводити відпустку на пасіці.
Моя єдина мета була – не обгоріти.
Я не хотів бути обгорілим дорослим.
Побачивши обгорілу дитину, думають: «Батькам важко».
А побачивши обгорілого дорослого, думають:
«Це алкоголік».
Правда?
Тому що…
Сонячні опіки на дорослому —
це ніби тавро
необачності.
Цьому немає виправдання.
«Мене захопили зненацька.
Я не знав, що вогняна куля в небі буде така гаряча».
Поза пляжем у нас був активний відпочинок.
Це я востаннє був на зіплайні.
Що з нами не так?
«Хочете відчути, що смерть близько?
Заплатите 200 доларів, щоб відчути близькість смерті шість разів?»
Може, просто вийти на дорогу?
«Бачили, мене ледь не збив автобус? Я почуваюся таким живим».
Чи, може, зняти маску на зльоті байкерів?
Знаєте?
Якщо ви каталися на зіплайні, то знаєте: щоб зупинитися,
треба розставити руки й ноги.
Так ви нібито зупинитеся.
А ще будете схожі на самогубцю.
«Якщо він не хоче померти, чому малює крейдою контур?»
Це так дивно… Як узагалі придумали зіплайн?
«Знаєте, між телефонними стовпами натягнені дроти?
Може, хай туристи там покатаються?»
«Навіщо це туристам?»
«Не знаю. А навіщо вони платять за плавання з акулами?»
Ми плавали під водою.
За себе я не боявся,
бо вважав, що акули, побачивши мої ноги, подумають:
«Навряд чи вони справжні.
Я не хочу кусати ще один манекен».
Іноді мої рідні йшли на пляж,
а я сам ходив на прогулянку.
Це було нудно, але я придумав, як розвеселитися.
Я брав з собою пакет кетчупу,
відкривав його на півдорозі,
мастив руки й обличчя,
а тоді підходив до закоханих пар.
«Ви не бачили моєї дружини?»
«Ні».
«Але ви чули, як вона на мене кричала?
Я й досі відчуваю запах її гріха».
«Джиме, який страшний жарт.
Дуже страшний жарт».
Пандемія триває, але ми…
ми вже до неї звикли.
Ми півтора року не влаштовували весіль,
дитячих днів народження, сімейних зустрічей,
але не може все бути так добре.
Правда?
Так?
Думаю, про деякі події доведеться забути.
Наприклад, про паради. Думаю, парадам кінець.
У парадах і раніше не було нічого цікавого.
«Діти, дивіться. Люди йдуть.
Займають усю дорогу».
До пандемії, побачивши парад,
ніхто не думав: «О, чудово, парад».
Ми всі думали: «Ненавиджу людей».
Парад подобається тільки тим,
хто марширує в колоні.
Навіть люди на тротуарі думають: «Довго ще?»
Авжеж, окраса більшості парадів —
марш оркестру, правильно?
Марш оркестру по телевізору
з висоти пташиного польоту вражає.
А на вулиці здається,
що на вас напали задроти.
«Ой-ой. Вони йдуть. Ховай Xbox».
Але марш оркестрів — це диво.
Вони тренуються стільки ж, як і спортсмени.
Постійно на репетиціях.
Дивовижно, скільки зусиль витрачається на те,
що нікому не подобається.
Жартую.
Я знаю, тут є учасники оркестрів, і…
І для них… Знаєте…
Насправді кожен оркестр може взяти пісню…
Це вражає… будь-яку пісню –
і зіпсувати її.
Типу: «Ого, я не знав, що можу так зненавидіти "Uptown Funk"».
Слухаючи пісню, ви ніколи не думаєте:
«От би її зіграв оркестр, маршируючи».
Я розумію, що тут є горді музиканти з марширувальних оркестрів.
І, чесно кажучи, мене б не взяли в такий оркестр,
бо в мене був секс.
«Його поб'ють у марширувальному оркестрі».
Я знаю, що багато хто з радістю згадує часи в оркестрі.
Але як на мене, це переконує людей не займатися музикою.
Типу: «Хочеш бути музикантом? Гаразд.
Одягни костюм Капітана Кранча.
У перерві маршируй по полю, поки ми підемо по хот-доги.
Роби це кілька семестрів,
і побачимо, чи ти захочеш бути музикантом».
Ви знали… Я цього не знав.
Марширувальні оркестри спершу були військовими.
Вони кликали солдат до бою,
надихали своїх і лякали ворогів.
Не знаю, чим це допомагало.
«О ні. Вони знають Fleetwood Mac.
Відступаймо!
Що, як з ними Ліндсі Бакінгем?»
Як можна переконати трубача піти в бій…
«Іди туди?»
«Вони ж мають зброю?»
«Боротимешся з ними музикою.
Якщо виживеш, розбуди нас уранці цим…»
Люблю, коли в кінці труби стоїть вантуз.
Хто це придумав?
«Знаєш, твоя гра на трубі
нагадала мені, як у мене був забився унітаз.
Я заклався, що з'їм шість «БіґМаків».
Я приніс вантуз. Він більш-менш чистий.
Запхни його у свій дорогий музичний інструмент
і зіграй «ва-ва».
Давай».
«Ти не думав стати сантехніком?»
Це просто смішно.
Багато в кого є знайомі, схожі на мене.
Куди б я не пішов, раз на тиждень хтось мені каже:
«Мій знайомий дуже схожий на вас».
Я ніколи не знаю, що сказати. «Передавай привіт.
Хай мажеться сонцезахисним кремом».
І схожа на мене людина
ніколи не займається чимось цікавим.
«Так, він стриже наш газон.
Безкоштовно. Він робить це просто так».
Така в мене генетика.
Іноді в соцмережах мені надсилають фото немовлят,
нібито схожих на мене.
«Це немовля схоже на Джима Ґеффіґена».
Люди сміються з того,
що я схожий на бліде пухле лисе немовля,
яке какає в підгузок.
Іноді люди дуже сюсюкають.
Кажуть: «Чому наш син схожий на Джима Ґеффіґена?»
«Бо я спав з твоєю дружиною».
Якщо ви вважаєте принизливим порівняння з немовлям,
знайте, що мені також надсилали фото котів, нібито схожих на мене.
І не раз чи двічі, а десяток різних котів.
Повідомлення завжди те саме.
«Цей кіт схожий на Джима Ґеффіґена».
Не знаю, на що ви натякаєте.
Що я батько позашлюбного кошеняти?
Мені було самотньо після шоу, я пішов прогулятися, і…
бездомна кішка попросила в мене сигарету.
Я сказав, що не курю, і…
ми почали балакати і…
незчулися, як зійшло сонце.
Я більше не бачив тієї кішки,
але все ще відчуваю запах її шерсті.
Якщо ви вважаєте принизливим
порівняння з немовлям чи з котом,
знайте, що якось мені прислали фото чийогось коліна…
з повідомленням: «Це коліно схоже на Джима Ґеффіґена».
І знаєте що? Я справді схожий на те коліно.
Не знаю, на що ви натякаєте.
Що я батько позашлюбного коліна?
Що після шоу мені було самотньо і…
Я пішов прогулятися, а коліно попросило в мене сигарету.
Я сказав, що не курю, і…
ми почали балакати
і незчулися, як зійшло сонце.
Я більше не бачив того коліна.
Якщо ви вважаєте принизливим…
порівняння з товстою зморшкуватою частиною ноги незнайомця…
То так і є.
Я вважав це принизливим. Аж раптом мене осяяло.
Я зрозумів, що сталося.
Усе логічно.
Мабуть, хтось подумає: «Джиме, ти збожеволів».
Але решта зрозуміє, що це логічно.
Просто людина з коліном пішла до пластичного хірурга…
Так? І сказала: «Зробіть моє коліно
схожим на найбільш недооціненого коміка Америки».
А пластичний хірург каже:
«На Джона Малейні?»
А людина з коліном відповідає: «Ні, на Джима Ґеффіґена».
Пластичний хірург каже: «Не знаю, хто це».
А людина з коліном йому:
«Це блідий товстий чувак, схожий на немовля чи кота».
Мабуть, саме так і було.
Як дивно.
Але частіше мені кажуть, що я схожий на інших людей.
У Юті мені кажуть, що я схожий на мормона.
Я й не знав, що можна бути схожим на релігію.
А я, мабуть, схожий. Я пошукав інформацію.
Я не схожий ні на кого з мормонів-засновників.
Я не схожий на теперішнього голову мормонів.
Я навіть не схожий на чоловіка, який має кілька дружин.
Я просто чомусь схожий на мормона.
Звісно, мормони більше не полігамні.
Але раніше мормон міг мати кількох дружин.
Не знаю, чи це був рекламний хід.
Бо я кохаю дружину і чесно скажу: ще одна мені не потрібна.
Мені досить розчарувати одну людину.
Уявляєте, як воно, коли на тебе зляться дві дружини?
А тобі навіть кави випити не можна?
Ні, дякую.
Надіюся, це не прозвучало як знущання з мормонів.
Щодо більшості організованих релігій є негативні стереотипи.
На щастя, я католик, тож можу про це не турбуватися.
Іноді мені не вірять. Питають: «Ти справді католик?»
«Ні, я так кажу, щоб справити враження.
Я вдаю, що маю здоровий глузд».
Нині здається, що католики намагаються втратити послідовників.
Ніби думають: «Що ще можна зробити? Що ще?
Чому б не вибрати Білла Косбі папою? Спробуймо».
Католики навчилися майстерно втрачати вірян
ще під час Великої схизми 1054 року, коли православні
відділилися від римо-католиків.
Православні сказали: «Ми хочемо святкувати Різдво у січні».
А католики: «Ми любимо педофілів».
Знаю. Мене це теж засмучує.
А потім була Реформація.
Ви не знали, що в нас зараз урок історії релігії?
Так, у XVI столітті почалася Реформація,
коли Мартін Лютер, який, мабуть, хотів стати найвідомішим Мартіном Лютером…
Так? Він сказав: «Я король Мартінів Лютерів.
Не дивуйтесь, якщо колись у мене буде власне свято».
Ні, у Мартіна Лютера було 95 проблем,
але жодна його не зламала, правда?
Бо тоді католицька церква була страшенно корумпована.
Добре, що тепер це не так.
Деякі католики дуже сердяться:
«Ти так критикуєш католицьку церкву.
Чому ти взагалі католик?»
Бо я вважаю, що люди по суті своїй порочні.
Це одна з причин.
Та найголовніше — я дуже боюся дружини.
Я не думаю, що організована релігія —
це неправильно.
Це просто людська інтерпретація.
У більшості організованих релігій Бог каже одне й те саме:
«Наказую вам любити одне одного».
А люди: «Ясно. Він наказав убивати ґеїв, тож…
До роботи».
Тому організованим релігіям тепер нелегко.
Мусульмани — просто бомба.
Вони кажуть: «Католики, думаєте, ви відлякуєте людей?
Потримайте наш хумус.
Ми покажемо вам, як треба».
Мабуть, дехто з вас думає:
«Джиме, ти схожий на колишнього члена гітлерюгенду.
Що думаєш про юдаїзм?
Хочу побачити, як ти сьогодні нищиш свою кар'єру».
Я не боюся. Я скажу вам, що я думаю.
По-моєму, юдаїзм ідеальний.
У ньому немає жодних проблем. А я хочу ще знятися в кіно.
Це…
Це якесь…
Це старомодне загравання з антисемітизмом.
Взагалі-то, єдина організована релігія
без негативних стереотипів — це буддизм.
Правда? Багато американців могли б стати буддистами.
Подивіться на Будду — він трохи схожий на американця.
Будда схожий на того, з ким можна подивитися матч.
«Будди завжди має кеґ пива на плей-оф.
Будда!»
Насправді Будда був худий. Він був невисокий.
З нього зробили товстуна, щоб релігія стала привабливіша.
Бо тоді вважалося, що товстуни – успішні люди.
Світлошкірих теж вважали успішними.
Тобто тоді я був би як Джефф Безос, і…
Безос. Хто ваш улюблений мільярдер, який вдає з себе астронавта?
Уявляєте, тепер є вибір!
Варіантів більше, ніж два.
Ми живемо в часи, коли мільярдери будують ракети,
щоб полетіти в космос, і ніхто не питає:
«Вони точно заплатили всі податки?
Бо вчителям потрібні канцтовари».
Мільярдери ніби втілюють у життя план
п'ятирічного хлопчика.
«Як виросту, стану мультимільярдером!
Побудую власну ракету!
І полечу в космос!»
«Добре, Джеффрі.
А тепер лягай спати».
Мені навіть шкода бухгалтерів тих мільярдерів.
Наприклад: «Рік був чудовий.
У вас 40 мільярдів доларів прибутку.
Але я підтасував цифри, ніби ви працюєте в нуль.
Якщо поводитися скромно й не привертати уваги,
усе буде гаразд.
У вас ніщо не вигулькне?»
«Я побудував ракету…
щоб полетіти в космос».
«Я мав на увазі не привертати уваги на цій планеті».
«До речі, ракета формою нагадує пеніс».
Мені подобається, як мільярдери виправдовують політ у космос:
«Я лечу в космос, щоб колись усі ви могли полетіти в космос.
Я лечу, щоб ви полетіли».
Я не хочу в космос.
Я хочу в Італію.
Попрацюйте над цим.
Недавно я бачив австостопщика. Тепер це рідкість.
Тепер ми більше не називаємо їх «автостопщики».
Ми називаємо їх «убивці».
Саме це вони й роблять. Убивають добрих людей, які їх підвозять.
Оце так невдячність.
«Дякую, що підвезли». І удар ножем.
Автостоп зник, бо це було небезпечно для обох сторін.
Так? Для пасажира і для водія.
Мабуть, колись було так,
що вбивця-водій катався у пошуках пасажира
і взяв автостопщика, який теж був убивцею.
Водій сказав: «Я тебе вб'ю».
А пасажир: «Це я тебе вб'ю».
І обидва засміялися.
Я впевнений, що засміялися.
А потім вони покохали один одного.
От про що мюзикл
під назвою «Пасажир».
Я прилетів у четвер і по дорозі з аеропорту
побачив мотоцикліста, він був такий щасливий.
Коли я бачу на шосе мотоцикліста,
у мене одна думка:
«Ти загинеш».
Що ти робиш на шосе? Ти загинеш.
І я кажу це тільки тому, що вони загинуть.
Навіть не знаю, що вони собі думають.
Типу: «Я їду далеко,
мені взяти машину чи саме сидіння без паска безпеки?
Якщо я чхну, більше не зможу ходити. Живи, щоб їздити».
А потім помри!
Я почув мотоцикл, перш ніж побачив.
Ми всі чули такі гучні мотоцикли.
«Ого, це ж який у нього маленький пеніс!»
І я не знав, що деякі мотоцикли такі гучні,
бо їхні власники повідомляють, що скоро загинуть.
Дехто з моїх друзів любить мотоцикли.
Деякі жінки люблять байкерів.
Вони думають: «Люблю небезпечних чоловіків,
які не можуть купити машину.
І які скоро загинуть».
Але байкери — дивовижні люди.
Унікальна американська субкультура,
в якій йдеться про незалежність мачо.
Незалежність передусім.
Вони такі: «Я хочу їхати по дорозі,
тільки я і мій байк,
з 30 іншими хлопцями.
В однакових костюмах.
Ми їдемо так близько один до одного, що можемо поцілуватися взасос».
Його поб'ють марширувальний оркестр і банда байкерів.
Байкери — дорослі люди, що розмовляють по телефону як восьмирічні хлопці.
«Хочете сьогодні катнути?
Я не хочу їхати один. Там страшно. Спитайте своїх мам».
Це смішно, бо байкери такі страшні на вигляд.
Вони злі.
Думаю, вони такі злі, бо мерзнуть. Правда?
Жилет без футболки? Мабуть, це холодно.
«Мені б шарф.
Шарф і уґі.
І ще, може, пряне гарбузове лате».
Байкери часто носять жилет без футболки.
Це тиск з боку товаришів?
«Дивіться на Кертіса,
він під жилетом носить футболку, як дівчинка.
Наб'ємо йому дупу.
А потім поцілуємо».
Іноді байкер підвозить когось
на задньому сидінні, зазвичай жінку.
Чоловіки не люблять їздити позаду.
Трудно їхати на задньому сидінні мотоцикла,
не обіймаючи водія.
«Їдьмо звідси, Вірджиле.
Ти чудово пахнеш, Вірджиле.
Це що, бузок?
Ти робиш присідання, Вірджиле?»
Улітку на шосе іноді можна побачити велосипедиста.
Велосипедисти на шосе
завжди одягнені, як у Тур-де-Франс.
«Ти програєш!
А ще ти скоро загинеш».
Велосипедистам треба вже перестати змінювати дизайн шоломів.
Шоломи аеродинамічні, але ви не їдете так швидко.
Ви їдете на велосипеді. Ви не у фільмі «Трон».
І одягніться вже!
Навіщо вам цей спандекс?
Ви їдете на реслінг зі співаками Blue Man Group?
Скільки можна згадувати про Blue Man?
Бачили на шосе велосипедистів не у спандексі,
а в нормальному одязі?
У них ніби забрали права за пияцтво.
Краще б викликали Uber.
Велосипедисти ніколи нікого не підвозять.
Місця немає.
Вони й самі сидять на сідлі, схожому на дверну ручку.
«Я сидітиму так п'ять годин.
Не розумію, чому в мене нема дітей».
Я женуся за велосипедистом.
Що він мені зробить? Жбурне в мене пляшечку з водою?
«Я б погнався за тобою, але в мене взуття з шипами».
Навіщо потрібні ті бутси?
Ти у «Старбаксі».
«Є вівсяне молоко?»
Цікаво: ті, хто їздить на велосипеді, — велосипедисти,
а ті, хто їздить на мотоциклі, — байкери.
Байкери просто знущаються з велосипедистів.
«Назву "байкер" ми заберемо собі. Вам так називатися не можна».
А велосипедисти: «Між словами "мотоцикл" і "байк" нічого спільного».
«Нам начхати.
І ми вдягатимемось як чувак з гурту Village People».
«Це ми хотіли так одягатися».
«Ні, ви вдягатиметесь як гімнасти».
«Добре».
І байкери, і велосипедисти вдягаються так, ніби їдуть на маскарад.
Ті, хто їздить на іншому транспорті, не мають форми.
На круїзному лайнері ніхто не вдягається як пірат,
бо в цьому немає потреби.
Байкери і велосипедисти – на двох колесах. Нічого спільного.
Вони ніби стараються відрізнятися.
Навіть розташування ручок…
Велосипедисти опускають ручки вниз,
байкери підіймають ручки вгору.
«О, як зручно.
Схоже на чортове колесо.
Ясно, чому в мене гаманець на ланцюжку».
Ніхто не їздить по шосе на моноколесі.
Знаєте чому? Бо всі ті люди мертві.
Я їх повбивав. Не дякуйте.
Чи є кращий спосіб привернути увагу, ніж моноколесо?
Мабуть, «Поґо стік».
Як рекламували стрибалки «Поґо стік»?
«Це палиця, на якій ви двічі стрибнете і впадете лицем униз».
«Цікаво. А якщо тренуватися, можна навчитися на ній їздити?»
«Ніколи. Ні».
«Беру».
Ті, хто їздить на моноколесі, вдають, що не хочуть привертати уваги.
Вони їдуть з кам'яним обличчям,
а їхні ноги просто шаленіють.
Вони завжди такі…
«Привіт, як справи?»
«О, я нічого не роблю».
«Хтось має три кеглі, якими можна жонглювати?
Тоді я вас дратуватиму двома непотрібними навичками».
Цей жарт вимагає значних зусиль.
Мабуть, ви помітили, що на сцені стоїть рояль.
Дехто з вас подумав:
«Навіщо Джиму Ґеффіґену рояль на сцені?»
І…
Мабуть, ви не знаєте, що я…
не вмію грати на роялі.
«Джиме, це…
Стривайте, він поставив рояль лише для цього жарту?
Жалюгідно».
Які гарні глядачі. Ого.
Дуже гарні.
Дуже гарні глядачі.
Ну, не всі. Не всі.
Але ж це не новина, правда? Ми знаємо, як виглядаємо.
Так, ми про це дізнаємося ще в дитинстві.
У підготовчому класі дівчата на перерві ганялися за гарними хлопцями,
і, скажімо так, я бігав мало.
Взагалі не бігав.
Ще у п'ять років я вирішив:
«От що я зроблю.
Я придумаю кілька жартів.
І буду спілкуватися з хлопцями».
Я й досі спілкуюся з хлопцями.
Один мій друг під час локдауну
весь час планував провести вихідні в чоловічій компанії.
Щоразу, як ми з ним говорили, це звучало все менш цікаво.
«Чувак, от що ми зробимо.
Орендуємо будиночок на вихідні. Тільки чоловіки, без жінок».
«Я не хочу».
«Ні. Подумай.
Тільки чоловіки, без жінок.
Будемо курити сигари, грати в покер усі вихідні».
«Просто жахливо».
«Подумай як слід.
Тільки чоловіки, ніяких жінок усі вихідні, як у в'язниці».
«Нетерпляче чекаю».
Щороку мій брат Мітч їздить грати в гольф з 30 чоловіками.
Тридцять чоловіків летять у Флориду.
Орендують три будинки. По десять чоловіків у будинку.
Вони грають в гольф уранці, разом обідають,
грають у гольф увечері й розходяться по будинках.
Мабуть, займаються сексом один з одним.
Не знаю, що вони там роблять, але це жахливо.
Скільки можна протриматися в чоловічій компанії?
Мій брат не ґей, якби й був, я не проти.
Та якби він зробив камінг-аут, то сказав би: «Я тобі натякав.
Я проводив відпустку з 30 чоловіками.
Ми орендували цілий провулок.
Цілий день гралися ключками і м'ячиками.
Невже не було зрозуміло?»
Мабуть, я натякаю, що гольф — це гра ґеїв.
І коли наступного разу друг скаже:
«Я їду грати в гольф з хлопцями», — просто скажіть: «Повеселися».
Ні, я люблю змішану компанію. Справді.
Є кліше, що чоловіки дурні,
і в мене достатньо друзів-чоловіків, щоб зрозуміти, що в цьому є правда.
Кожен присутній тут чоловік має друга,
на якого дивиться і думає, як це його ще не звільнили з роботи.
Якщо ви так не думаєте про друга, значить, ви і є той друг.
Так.
У мене є такий друг, Рікі. Він чудовий хлопець.
Якось ми з Рікі пішли на метання сокири.
Бували в цих барах? Там метають сокири, п'ють пиво,
намагаються забути про кризу нашої демократії та…
Раптом Рікі подивився на мене й спитав:
«Крім метання, для чого ще потрібні сокири?»
«Щоб рубати дрова».
Він такий: «Справді?» А я: «Ні слова більше».
Як хороший друг, я вдома написав про це жарт для стендапу.
І забув про це.
Через місяць
мені дзвонить Рікі й каже:
«Я це зробив.
Я обладнав майданчик для метання сокири на задньому дворі».
Так, він розлучений.
І…
Потім він почав хвалитися.
Каже: «Тепер я можу кинути сокиру на 18 метрів і влучити в ціль».
А я йому: «Вражає.
Знаєш, коли це тобі стане в пригоді? Ніколи».
«Ти цього не знаєш». «Ні, я точно знаю».
Навіть якщо у твій будинок залізе грабіжник, а ти матимеш сокиру в руках,
ти не скажеш: «Підійди, будь ласка, на три метри ближче».
Я люблю бути в жіночій компанії з багатьох причин,
передусім тому, що жінки привабливі, а чоловіки — ні.
Розумієте?
Симпатичний чоловік — велика рідкість.
І знаєте, що спільного між усіма привабливими чоловіками?
Вони трохи схожі на жінок.
Правда?
Тільки так гетеросексуали можуть описати симпатичного хлопця.
«Ого, а він привабливий. Навіть на чоловіка не схожий».
Жінки привабливі і, порівняно з чоловіками, чисті.
Чоловіки огидні.
І майже не стараються не бути огидними.
Якби на Землю прилетіли прибульці, то були б спантеличені.
Подумали б: «Симпатичні особини жіночої статі
збираються цілу годину, а ці волохаті звірі й так готові?
От чому на цій планеті завжди війна».
Чоловіки огидні, а з роками стають ще огидніші.
Жінки старіють і стають елегантніші.
А коли старіють чоловіки, вони ніби розкладаються.
Літній чоловік без футболки
схожий на перший ескіз людини.
Це що, герой «Сімпсонів»?
У літніх чоловіків організм працює неправильно.
Втрачаються нейронні зв'язки.
Зазвичай мозок думає: «Щомісяця на голові буде рости волосся.
Щомісяця на голові буде рости волосся».
Але якось мозок подумає:
«Щомісяця волосся буде рости де завгодно, тільки не на голові».
У мене волосся росте там…
де воно не потрібне.
Знаєте, чому в літніх чоловіків волосся росте в несподіваних місцях?
Це природа каже: «Кінець близько.
Перестань спарюватись, а то перетворю тебе на килимок».
У мене є трохи волосся на тілі, добре, що не так багато, як у декого,
бо, як бачите, я не виграв у генетичну лотерею.
Я лисий, сліпий і блідий.
Якщо ми всі завтра прокинемося з хвостами, я не здивуюся.
«Бачили коміка з хвостом?
Він дуже блідий і навіть на хвості має лисину».
Улітку я бачив 60-річного чувака в басейні без футболки.
У нього не те що багато волосся, він весь був укритий волоссям.
Я навіть подумав, що це зйомки реклами страхової компанії.
Той чувак був такий волохатий.
Я навіть зупинив молодшого сина, який хотів його погладити.
«Хай спершу понюхає твою руку, синку».
Той волохатий тип прогулювався впевнено,
ніби звик до того, що його гладять проти шерсті.
І ніхто нічого не сказав, але всі подумали:
«Будь ласка, не заходь у басейн.
Не хочеться бачити, як ти будеш обтрушуватися».
Цей чоловік пройшов повз усіх
і сів поруч із симпатичною жінкою.
Я був вражений.
Ця жінка не звертала уваги на його вигляд, зосередившись на гаманці.
Але ми всі хочемо гарно виглядати.
Ми хочемо, щоб за нами ганялися на майданчику.
Деякі люди навіть роблять пластичні операції.
Вони такі: «Не подумайте, що я у відчаї,
але, будь ласка, поріжте мені обличчя.
Зробіть, щоб було гарно. Ріжте ще!»
Дивно, що більшість з нас не робить пластичних операцій,
бо ми живемо у світі, схибленому на красі.
Є дослідження. Учені з Гарварда встановили,
що діти вважають симпатичних людей добрішими.
Це дослідження також доводить, що діти дурні.
Але гарні люди завжди отримують презумпцію невинуватості.
Якщо симпатична людина мовчить,
ми вважаємо її таємничою.
Якщо мовчить товстун, мабуть, він думає про їжу.
Так і є, але таємниця все ж лишається.
Ви не знаєте, про яку саме їжу.
Гаразд, про торт. Завжди про торт.
Але ви не знаєте який. Гаразд, «Червоний оксамит».
Тому ми любимо бувати в компанії гарних людей.
Ви йдете в ресторан,
і там гарний офіціант чи офіціантка.
У вас виникає думка: «З радістю тут поїм».
А якщо офіціант потворний, думаєте: «Може, піти?»
Тому й придумали шведський стіл.
«Знаєте, я сам візьму собі їжу. Дякую.
Не хочу бачити ту пику біля закусок. Розумієте?»
«Джиме, ти монстр».
Ми стежимо за публікаціями гарних людей у соцмережах, в Інстаграмі.
У гарних людей мільйони фоловерів,
ми лайкаємо їхні фото, інколи ставимо емодзі «вогонь».
Вважається, що це нормально.
У реальному житті ви потрапили б за це в тюрму.
«Що ви робите, сер?»
«Стежу за тією леді».
«Дозвольте спитати чому?» «Люблю на неї дивитися.
Передайте їй від мене цей смолоскип.
І складені руки».
Людям варто менше вживати емодзі «складені руки».
Ним надуживають, це просто смішно.
Друг пише: «Побачимося за вечерею. Складені руки».
«Ні. Ніяких складених рук. Ти що, не прийдеш?
Що ти пропонуєш? Їсти руки на вечерю?»
Моя дружина дуже гарна.
Так, у нас змішана пара.
Це нечесно. Вона гарна,
вона розумна, вона творча. Але знаєте що?
Вона не має смаку щодо чоловіків.
Тож усе справедливо. Я щасливо одружений,
але раз на тиждень дружина на мене дивиться,
ніби хоче мене позбутися.
Бо я постійно її розчаровую.
Моя поведінка її дратує.
Наприклад, от що дратує мою дружину.
Я ходжу в туалет.
Я розумію, що не повинен, правда?
Вона сварить мене за те, що я їй не кажу, що піду в туалет.
«Ти раптом зник. Де ти подівся?»
«Не знав, що повинен проситися вийти».
А ще вона сварить мене за те, що я їй кажу, що піду в туалет.
«Я піду в туалет».
«Знову?
З тобою все гаразд?
Це вже вкотре за сьогодні?
Ти огидний.
Що ти там робиш?»
«Переважно ховаюся від тебе».
Коли дружина дуже на мене сердиться, вона не мовчить.
Вона просто дуже довго відповідає на прості питання.
Вона стоїть за метр від мене, дивиться в телефон, я питаю:
«О котрій у нас заняття?»
А вона така…
«Це є в календарі».
«Ти на мене сердишся?»
«Ні».
Недавно ми дізналися, що пара наших друзів розлучається.
І не дивно, що дружина розсердилася – на мене.
Я не здивувався, бо це не вперше
я був винен у тому, що мене зовсім не стосується.
Обрання Трампа, номінація Кавано — це все моя вина.
Вибачте, що я це все спланував, сам того не знаючи.
Я ніколи не назву дружину божевільною, бо мене влаштовує мій шлюб.
Але от що цікаво:
коли чоловік називає іншого чоловіка божевільним, це комплімент.
«Це мій друг Джоуї. Він божевільний».
А Джоуї такий: «О, як приємно чути».
Але якби я сказав: «Це моя дружина Джинні. Вона божевільна».
Мені навіть страшно це казати.
Вона в Нью-Йорку, але хтозна.
Бо якби моя дружина стояла поруч,
а я сказав би: «Вона божевільна», —
я був би вже мертвий.
А ви б аплодували.
Ви сказали б: «Це було повчально. Так.
Ми чогось навчилися».
Ні, ми тримаємося.
До речі, якщо на початку пандемії
у вас були стосунки
і ви й досі разом, то це варте грошової винагороди.
Правда?
Бо до пандемії,
почувши, що пара розійшлася, ми казали: «О ні».
А протягом пандемії, почувши про розлучення,
ми казали: «Ну авжеж».
Ми співчували парам, що залишилися разом.
«Ви й досі разом? Співчуваю.
Співзалежність, так?»
Не має значення, які сильні у вас стосунки.
Якось під час епідемії
ви дивилися на свого партнера і думали: «Краще захворіти на коронавірус».
Знаю, звучить жахливо, але це правда.
У кожного з нас була така мить:
«Той вентилятор незручний, так?
Я не зможу говорити,
зате і її не чутиму.
А буває вентилятор тільки для вух?»
«Джиме, ти монстр».
Моя дружина — чудова мама.
У нас п'ятеро дітей. Уявляєте?
П'ятеро дітей. Дякую.
Я про це шкодую…
бо їх забагато.
Їх надто багато.
Іноді за вечерею я влаштовую реаліті-шоу
з назвою «Думаєте, ви вступите в коледж?»
Бо всі вони вчитися не зможуть.
Грошей не вистачить, коли я куплю собі катер.
Жартую. Очевидно, я не куплю катер…
доки не куплю мотоцикл.
Діти вважають мене набридливим.
Усі діти вважають батьків набридливими,
у цьому є певна іронія, бо саме діти занапастили життя батькам.
Батьки віддають дітям свій час,
свою енергію та гроші,
а ми відповідаємо на це невдячністю.
Бачили дорослого, якому дзвонить хтось із батьків?
Можна подумати, що це колектор.
«Ох. Це мама».
«Так, я знаю, що ти дбала про мене чверть століття,
але зараз я не можу говорити».
«А знаєш, що я могла б не робити? Відмовлятися від своїх мрій
заради тебе, бо ти мене розчарував».
Ні, я не кажу, що діти — божа кара за секс.
Але це звучить логічно.
Він дивиться з неба: «Щось вони дуже насолоджуються.
Як змусити їх завтра молитися?»
Я люблю бути батьком.
Це найважливіше заняття у моєму житті.
Але це божевільна пропозиція.
Ви все віддаєте дітям.
Ви віддаєте їм усе, аж раптом вони виїжджають від вас.
І кажуть: «Бувайте! Дуже вам дякуємо.
Подзвонимо, як буде потрібна допомога з іпотекою».
Іноді вони не виїжджають,.
Живуть з вами далі, ставши сусідами по квартирі.
У нас цього не буде.
Я вже зібрав кожному рюкзак.
Вони спитали: «Що це?»
А я відповів: «Прощальний подарунок на 18-річчя».
«Джиме, ти монстр».
Я хочу бути хорошим татом.
Я більше стараюся, ніж мій батько.
Покоління мого батька нічого не мусило робити.
Тато ніколи не ходив на батьківські збори.
Він навіть не знав, що я ходжу до школи.
Навіть голови не повертав,
коли щось діялося в нього за спиною.
«Що там, у біса, таке?»
Я не знаю, чи він не міг повернути голову
чи просто не вважав за потрібне.
«Що там, у біса, таке?»
«Ми святкуємо мій день народження».
«Можна тихіше? Я дивлюся матч "Айронсайдз"».
З днем народження
Тебе
Мої діти мене соромлять.
Я й подумати про таке не міг.
Дочка грала у виставі в четвер і п'ятницю,
я був там у четвер, а в п'ятницю вранці
вона побачила мене з валізою й каже:
«То ти сьогодні ввечері не прийдеш на мою виставу?»
«На моїх виступах ти не буваєш.
А вони 300 разів на рік».
Я хотів,
щоб діти навчилися відповідальності, продаючи плакати після мого виступу.
Я написав дочці-підлітку:
«Продаватимеш плакати після виступу? Я заплачу».
Вона написала: «Добре, я згодна».
Я написав синові-підлітку:
«Продаватимеш плакати після виступу? Я заплачу».
А він відповів: «Ні, дякую. Мені гроші непотрібні».
Він не має своїх грошей.
Він має мої гроші.
Я написав йому: «Викреслю тебе із заповіту».
Жартую. Його там не було.
Коли батько просив мене щось зробити,
він відповіді і не чекав.
«Розчистиш доріжку?» І йшов собі.
Було ясно, що я або почищу доріжку, або мене виженуть з дому.
Я трохи боявся тата.
Мої діти ставляться до мене як до касира, з яким мусять спілкуватися.
Раз на тиждень вони підходять до мене.
«Мама дозволила купити акулу,
дай свою кредитку».
Я такий: «Про що йдеться?»
«Мамо, він знову кричить!»
Якщо мій тато був удома, я не підходив до того крила будинку.
«Піду попісяю надворі».
Старші брати й сестри посилали мене поговорити з ним.
«Спитай тата, чи можна сходити у кафе».
«Я не піду».
«Ти малий, він тебе не вб'є».
«Тату!» «Що ти, в біса, хочеш?»
«Він сказав "ні"».
Коли я не мав дітей, я не розумів свого батька.
До речі, якщо у вас нема дітей,
ви не повинні цього розуміти.
Наприклад, вечір суботи.
Коли у вас немає дітей, ви такі: «Субота!»
А коли ви батько, ви думаєте: «Кому заплатити, щоб прийшов…
глядіти цю дитину?»
І вимог стає все менше.
Спершу: «Це має бути кандидат наук».
А потім: «Вони довго сиділи в тюрмі?
За вбивство? Але ж не дітей?»
«Ви сатаніст? Ви нам підходите».
Будь-хто з батьків скаже, що діти збагатили їхнє життя.
Вони почали робити те, про що раніше й не думали.
З дітьми ви робите те, чого раніше не робили.
Наприклад, як я ходжу на прогулянку?
Ви колись гуляли з малими дітьми?
Невідомо, що з ними робити.
Ви такий: «На вулиці я зазвичай п'ю.
Хто хоче погратися в дрімоту?»
Дивно, коли ви не любите друга ваших дітей.
«Прийде Томмі? Тоді я піду.
Напишіть мені, коли Томмі піде,
бо він інфантильний».
Я не був готовий до того, скільки занять у дітей.
Треба забрати дітей і привезти їх у гурток,
потім в інший гурток.
А якщо в них немає гуртка,
треба їх чимось зайняти, інакше вони стануть наркоманами.
Батьки завжди шукають, чим зайняти дітей.
Я возив дітей у музей «Ріплі: Хочеш вір, хочеш — ні».
Не знаю, чи вам колись було аж так нічого робити.
Що сказати про «Ріплі: Хочеш вір, хочеш — ні»?
Переважно «ні».
Там нецікаво. Там навіть мало експонатів.
Ніби відкрили комору якогось дрифтера.
Але я в захопленні від їхньої бізнес-моделі.
У більшості закладів хочуть, щоб клієнти їм вірили.
Але не в «Ріплі».
Вони такі: «Хочеш вір, хочеш — ні. Нам начхати.
Усе одно ви більше не прийдете».
Я ніяк не можу звикнути до дітей-підлітків.
Недавно моя 17-річна дочка сказала, що хоче стати актрисою.
Це якесь божевілля, бо як я був у її віці,
вийшов фільм «Товариство мертвих поетів»,
чудовий фільм з Робіном Вільямсом.
Він там грає вчителя, який надихає учнів жити сьогоднішнім днем.
Один з учнів хоче стати актором.
Він грає у виставі й запрошує батька подивитися,
а після вистави каже, що хоче стати актором.
А тато йому: «Не станеш, бо це дурість,
марнування часу й грошей».
Хлопець так засмутився, що скоїв самогубство,
а вчителя звільнили. Тоді всі учні стали на парти…
Коротко кажучи, фільм чудовий.
А тепер, будучи батьком підлітка,
я зрозумів, що батько з «Товариства мертвих поетів» мав рацію.
Жартую. Ідея цього фільму: «Не треба бути вчителем».
Дружина ненавидить цей жарт.
Не знаю, що думають діти.
Вони навряд чи знають, чим я заробляю на життя.
Чи, точніше, я не знав, що вони це знають,
до минулого Геловіну.
Мій десятирічний син Майкл не міг обрати костюм на Геловін.
Це справжня криза.
Якщо у вас є діти, ви це знаєте.
А за два дні до Геловіну він підбіг до мене й сказав:
«Я знаю, який костюм хочу на Геловін.
Костюм стендап-коміка».
Я був зворушений:
«О боже, ти на Геловін зображатимеш тата».
А він: «Ні, Джона Малейні».
Лясь! Прямо в обличчя.
Дуже вам дякую.
Дякую.
Переклад субтитрів: Олена Цехмейструк