Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Останній день школи.
У 1985 р. для будь-якого 15-річного це було справжнім щастям.
Та моє життя не таке легке.
Найгірше не те, що найстарші хлопці ганяються за тобою щодня,
а те, чи доженуть.
Агов! Ану стояти!
Стійте, малі засранці!
Поверніться, бздюхи!
Сциклі!
Ану сюди, гівнюки!
Шмаркачі!
А телепні з гандболу не відпочивають навіть в останній день.
Ага.
Ці довбні заберуть мої найки.
Що робитимеш зі своїми оцінками, чуваче? Повтор?
—Вони тебе вб'ють. —Я розберуся, Ноґуера.
Маю звалити звідси.
Мій тато ненавидить ці корки.
Мусиш переконати їх, що виправиш свої оцінки.
Або наступного року буду без друга.
Я не знаю, що робитиму, але це точно буде після літнього сонцестояння.
Срань! Вони тут!
Ти ліворуч, а я праворуч!
Тікай!
Який сором!
Тварина!
Боягузи! Поверніться!
Боягузи!
Не тікайте, шмаркачі!
Нарешті він тут.
Дозволяєте мені рушати, пане?
Так. Так.
Вельми вдячний.
—Ти завжди останній, Давіде. —Знаю.
—Наступного разу біжи. —Я ж біг, тату.
—І нічого! —Я не хочу.
Ну ж бо, поїхали.
Кожна зайва хвилина — це півгодини у корку.
—Тисячу разів казав. —Так, так.
Нумо, помахай друзям.
Будь ввічливим, хоч і не до нас.
Готові?
Так, так.
Знову через тебе запізнимося.
Поїхали вже.
Їдемо.
Та облиш ти ту ляльку!
—Готові. —Боже, що за хлопець.
—Давай, їхати далеко. —Завжди в навушниках,
—у своєму світі. —Поїхали.
Знову тунець, мамо!
—Він смердить. —А от і ні!
Замовкни і їж!
—Вічно нещасний. —Це все ти!
Байдуже, чи то тунець чи шинка.
—Він дивний. —Замовкни і їж!
NETFLIX ПРЕДСТАВЛЯЄ
Ну ж бо!
Ти наче свої права в лотерею виграв.
Пропусти, любий.
ЗАЙНЯТО
Луа.
—Що? —Дивись, ми у Галісії.
Добре. Знаєте ж, машина не витримає, виходьте.
Бідолашне відро з гайками.
Обережно з дверима.
Привіт!
—Як ти, дідусю? —Ми вчасно доїхали.
Ходи. Дай я тебе…
Як ти?
—Такий гарний. —Це був довгий день.
—Ви втомилися? —Трошки.
Мій хлопчику.
Тихше, зламаєш мене!
Ти взагалі їси?
—Та їм. —Дякую.
—Виглядаєш худою. —Так.
До зустрічі, мамо.
—Що? Ти куди? —Побачитися з друзями ненадовго.
—Давно їх не бачив. —Ми ж тільки приїхали.
Побудь із бабусею й дідусем.
Хай хлопчик погуляє.
Добре. Але вечеря о 9.00.
—Гаразд. —Не запізнися.
І не замурзайся.
Я відпочивати приїхала, а не прати твій одяг.
—Гаразд. —Ох, цей хлоп…
Рівно о дев'ятій, Давіде!
Так, так.
Мій хлопчику, я так чекала…
Ні, ні, ні! Прошу, ні! Ні!
Заждіть!
Ні, ні, ні!
Ні! Відваліть!
Ні, ні!
Я відчув, що щось не так. Я подумав,
«Де ж ті хлопці?»
Присягаюся. Бачив вас з-за дерева.
—Аякже. Бачив. —Так.
Ми ж тебе завжди хапаємо.
Ну і як справи?
Ми обмінювалися картками. Цей має Карраско,
і не хоче мінятися.
А мені його не вистачає.
Обміняю на Бутраґеньйо.
Я сто разів казав, не можу його віддати.
Маєш помінятися на ту, яких у мене дві,
—а ти її не маєш. —Покажи.
Маю, маю, маю…
—Цієї немає. —Так.
—То міняймося… —Ні, я не хочу.
—Давай, хоча б одну. —Ні.
Так дивно, що ви ще картками міняєтеся.
—Це ж для дітей. —Ні.
Це для колекціонерів.
Може, оці дві плюс дві сталеві кульки?
Кульки — для дітей.
От дурило.
Ого…
У тебе є «Шибайголова».
—Мазо, диви. —Не чіпай!
—Не чіпай те! —Диви, «Шибайголова».
—Дай подивитися. —Поділися.
—Хоч один. —Ні.
—Та в тебе ж купа. —Я їх купив, вони мої.
Ти хоч кишенькові гроші маєш. А я ні.
А мені що робити?
Як твій брат?
Добре. Виписався з лікарні.
Набридло там стирчати.
—Він вийде? —Не знаю,
залежить від того, як він, і що ми робимо.
Ось, хлопе, бери.
Та ну, Ґаррі?
—Такий щедрий, Ґарріґа. —Найбільш.
Годі жалітися.
Ну, тобто…
Глянь, Мазо…
Але ж ти жлоб.
А де Сусо? Хіба він не тут має бути?
Працює над басейном Касебіос.
—Дуже зайнятий. —Влаштуємо йому сюрприз?
Налякаємо як слід.
—Так. —Ходімо.
Полетів!
Що ти робиш?
—Ну й довбні. —Ти ж завтра не працюєш?
Ні, якщо закінчу сьогодні.
Обіцяв татові у лікарні.
Як твій тато?
Кажуть, що йому краще, та він ще не прокинувся.
—Що завтра робимо? —Є ідея.
—Та ну? —В одної дівчини вечірка.
—Дівчини? —Там гратимуть групи.
А вона тебе запросила?
—Майже. —Зажди.
Тобто, «майже»? Прийдеш без запрошення?
Її можна взяти у компанію.
Що?
Ми одні такі лузери без дівчат у компанії.
—І що? —Ти один такий лузер,
що вважає хорошою ідеєю завалитися на вечірку дівчини
і спитати: «Будеш у нашій компанії?»
Геть дурний?
Вона мене знає. Ми в одному класі.
—Варто ризикнути, ну? —«Ризикнути».
Є куди краща ідея.
—Підемо на всю ніч. —Так, підемо на вечірку.
Ґарріґо, забудь.
Куди хочеш піти?
На вершину гори.
Встанемо о шостій ранку, а повернемося наступного дня.
Звучить круто, та мене навряд чи відпустять.
—Ну, Родрі! —Кажи, що всі йдуть.
Як скажу, що всі йдуть,
—скажуть те саме. —Що?
«Як усі стрибатимуть з мосту, то й ти стрибнеш?»
—Ну й невдаха. —Так! Легше.
—Наче це так легко. —Ти довбень.
І що ти хочеш там робити?
Піти в похід.
Розвести вогонь, побачити феєрверки і ватру.
Там нереальні краєвиди.
І все?
—Це твій план? —Так.
Ти хочеш піднятися на гору,
—заради краєвидів? —На велосипеді недалеко.
Та взагалі, звідки тобі знати?
—Ти в Алькорконі живеш. —Та ну тебе.
—І як туди підемо? —Крізь стрьомне місце.
Що? Ні, нізащо, чуваче.
Ні. Не туди.
Стрьомне місце якесь… застрьомне.
Ми там ніколи не були, звідки тобі знати?
Ага.
Ага, та я не знаю.
—Це через ті рослини? —Які?
Ні, через дещо інше.
Я тут весь рік, і мені набридло робити одне й те ж.
А що за рослини?
Та нічого,
кажуть у літнє сонцестояння, до сходу,
як вип'єш рідину з тих рослин,
то вилікуєш усі хвороби.
Та це просто міф.
Мій тато називає це подихом Землі.
—Подих Землі? —Та це просто байки бабів
—із села. —Це не байки.
А момент магії, що буває лиш раз на рік.
Та як ви не хочете, будемо робити ту ж саму хрінь.
Не хочу ту ж саму хрінь.
Давайте сходимо.
Я маю тут закінчити.
Завтра, шоста, біля дому Мази.
Гаразд.
Щоб йому! Хлопці, маю бігти!
Ти встигнеш! Ти ракета, чуваче!
До завтра!
Так!
Твій брат буде?
Не знаю. Вчора виписався, має за десять днів повернутися.
Хай прийде. Сто років його не бачили.
Я скажу.
Ґарріґо, я маю закінчити!
Ґарріґо!
Ну! Не бризкай, я ж лиш висох.
Як життя, друже?
—Не вітаєшся? —Облиште мене!
Облиште, каже.
Облиште його!
Що таке, красунчику?
Не попередив, що приїдеш.
—Відчепися! —Шо, малий?
Не хочеш затусити? Ну ж бо, чуваче!
Давай, крути педалі!
Крути педалі!
Облиште, прошу!
Дивись, як я їду!
Так швидко!
О, так!
Погнали!
Давай! Хочу, щоб ти нас наздогнав!
Давай, давай!
—Ось так! —Боягузи!
Поїхали, малий!
Швидше! Ну ж бо!
Сюди, малий.
Ось він. Ось він.
Вони мене затиснули
і штовхнули в озеро. Я намагався утікти,
та їх було надто багато. От і все.
Годі сміятися!
Тату.
Яка історія. А чого ти очікував?
—Ти впав у калюжу. —Ні!
Як так сталося?
Брудний. Перевдягнися.
Ходи, ти чув свою маму.
І будеш їсти на кухні.
—Що? —І ніякого телевізора.
—Чого? —Ти ледащо.
—Ледащо. —Не карайте його,
—усе легко відпереться. —Бабусю, не треба.
Слухайте бабусю, це нечесно!
За мною завжди женуться.
Хлопці з гандболу, ці засранці.
—І що ще? —Це не моя провина,
це той Сіу. Наче якась чума.
«Сіу». Що за «Сіу»?
Я думав, вони засранці. То що?
Ти такі байки вигадуєш.
—Це не байки. —Не обманюй.
Знаєш що? Ніякого десерту.
—Та чому? —І як не припиниш говорити,
підеш спати без вечері. Я сказав.
Ходи.
Зніми той одяг.
Цей хлопчина…
Нечупара.
Та ну.
Хто ж знав, що у селі є індіанці?
—Ти був ще гірший. —Яблуко від яблуні…
—Та я був янголом! —Ага! Аякже!
Мамо.
Я йду спати, гаразд?
—Давай. —Добре.
—Втомився? —Так.
—Звісно.
Завтра йдемо до Сусо на сонцестояння.
—Буде вечірка, і ми переночуємо там. —Добре.
Хто буде?
Стара компанія.
Я хочу піти, бо Сусо зараз дуже важко через його батька.
—А, так. Бідолашний. —Бідна дитина.
—Так. —Так.
Так, це дуже важко.
—Ти можеш піти. —Дякую, дідусю.
Але подзвониш в обід.
—Так. —Скажеш, як ти.
Звісно.
—На добраніч. —Добраніч.
На добраніч.
—Добраніч. —Гарних снів.
—Добраніч. —Бувай.
—Оце він. —Побачимо, скільки протримається.
Так. Ох…
Хто казав, що я спав, люба?
Що з тобою?
—Сіу ледь не вбив учора. —Що?
Що він зробив?
Ті засранці оточили мене і штовхнули в озеро.
—Близнюки! —Привіт!
—Альваро! —Привіт!
Як ти?
Добре?
Як життя, чуваче?
—Як хлопці? —Привіт, Родрі.
Усе гаразд?
—Ага, а в тебе? —Добре, як завжди.
—Альваріто! —Ґаррі!
—Все гаразд? —Так, а в тебе?
Як життя?
Сусіньйо.
—Як воно? —Ти як?
—Гаразд. —Тут усе добре?
—Так. —Ти як?
Все добре. Як завжди. Не видно?
—То куди ми? —У храм, як завжди.
—Точно. —Ходімо.
Що ти казав батькам, де ти?
У тебе вдома.
Ти що!
А я сказав, що у тебе!
Ґаррі, що смішного?
А як подзвонять?
Все буде в нормі.
Мій тато не бере слухавку.
Боже.
А ви що сказали?
Що ми будемо у Ґаррі.
Якби сказав, що в тебе, Альваро не пустили б.
Треба було домовитися наперед.
Якщо хтось із батьків подзвонить, усім випишуть.
Я радий, що тебе відпустили.
Як твоє лікування?
Таке ж лайно, як завжди.
Дають тобі щось, що лікує,
а воно тебе отруює, бо не відрізняє хороше від поганого.
Дають два тижні відійти, і потім усе знову.
А як твій батько?
Так само.
Ще не прокинувся, відтоді як впав з даху Бухана.
Він точно прокинеться.
Сподіваємось.
—Він сильний. —Точно.
Може, мені пощастить, як потру цю лису голову.
—Чудово. —Знаєш, що я згадав?
Що?
Як у мене був кір,
нікому з цих боягузів не дали мене навідати.
А ти прийшов, щоб ми хворіли разом.
Пам'ятаєш той місяць?
Чи я пам'ятаю?
Ти моїх батьків спитай.
Вони так розізлилися!
То був нереальний місяць.
Було круто.
Обережно.
Ось так.
Швидше, Ґарріґо.
Замовкни, Сусо.
Стільки пилу.
Штовхайте низ.
Знизу.
—Зачекайте. —Три, два, один.
Виглядає так собі.
Нормально.
Бери і підемо на кар'єр.
Ні, тільки не кар'єр. Усі виродки завжди там.
Підемо в інше місце.
Ага, не хочу, щоб мене побили чи пограбували.
—Нащо їм тебе бити? —Ну, Ґаррі?
Навіть я їх не боюся.
А варто б.
Ті з мого району завжди грабують.
І завжди беруть усе, крім цього сраного годинника.
—Це святе місце, підбирай слова. —Вибач.
—Думаю, вони чули мого батька. —Що саме?
Він сказав, якщо цей годинник вкрадуть,
купить новий з калькулятором.
Та вони його не беруть. Я навіть пропонував,
—а їм не треба. —Що?
Засранці чули, слова твого батька?
Отже, твій батько теж засранець.
У тебе на районі й засранці вибагливі.
—Так. —Точно.
Вони лізли до мене, та я знаю карате,
тож заїхав їм ногою в помідори. Більше не лізуть.
Ногою заїхав?
—Так. —Знову це карате.
Що таке? Вже коричневий пояс, чуваче.
Та це лайно якесь.
—Що? —Казав ж, підбирай слова.
Вибач. Та я в це не вірю.
Ніколи не бачив.
—Ні? —Вдар мене, чи що.
Впевнений?
Хоч ката покажи.
—Точно хочеш? —Так.
—Ходи сюди. —Мазо, будь ласка…
—Я не вставатиму. —Слухай, я ж казав,
сенсей забороняє нам вихвалятися нашим мистецтвом.
—Ага, звісно. —Я ж пояснював.
Ага.
—Вимахуєшся. —Ні, це правда.
—І брешеш. —Альваро збрехати не дасть.
Давайте руки.
Три, два, один.
Ми завжди разом!
Тихо!
Ходімо, хлопці.
Що купимо в Ґорріоні?
—Twinkies? —Ні, Wagon Wheels.
Так! І ще кокосові з кремом, вони найкращі.
—Ніхто їх не любить. —Я люблю.
Беріть усе, що хочете, хлопці. Я пригощаю.
Ходімо.
Ось ці, шоколадні.
О, Чітос!
—Чітос… —Сусо, це небезпечно.
Дивіться, щоб нічого в кишені не пхали.
Знаю тебе, Ґарріґо.
То було лише раз, трохи Чітос.
Лише раз.
Ага, лише раз.
Будете у настільний футбол грати?
Не сьогодні. У нас плани на сонцестояння.
Ми йдемо в похід.
Сусо…
Навіщо сказав їй? Не кажіть нікому, пані Маріє.
Марія не розкаже.
Правда ж?
В житті доводиться бачити, чути, але мовчати.
Іноді доводиться бачити, чути і казати.
А часом не варто ні бачити, ні чути.
—Маріє… —Тільки мовчати.
Пані Марія, а є Rockets, Freaky Foots, чи Draculas?
Ти плакат не бачиш? Є те, що не викреслено.
Мені шкода, але усе викреслено, пані Маріє.
Є лише шматочки.
За 25 і 50.
П'ятдесят?
—Свято ж. —Так!
Йой, хтось таки шикує.
—Побачимо. —Ми допоможемо.
—Обережно. —Відкриємо.
Гарна ідея, піти в гори, краєвид чудовий.
Але там є крутий схил буде важко піднятися.
—Ви шукаєте квітку? —Так, квітку, що усе лікує.
Її нелегко знайти.
І діє недовго, тож треба поспішати.
Я випила у дитинстві, і ось, здорова, як бик.
Не йдіть до закинутого місця.
Це зайві дві години.
Я так і казав Сусо, а він хоче йти через те місце.
Не так там і стрьомно, Маріє.
Не так, Сусо, та не ходіть туди.
Деякі речі краще не бачити.
Бачиш? Навіть вона так каже.
Це величезний шматок, Маріє.
—Ого! —На 100 песет мінімум.
Ні, не думаю. Ніколи не помиляюся зі шматками.
Ось.
—Розважайтеся. —Дякую.
—Дякую, Маріє. —Шаленійте, та не втрачайте розум.
Завжди майте розум.
Звісно, не хвилюйтеся.
Ніколи не бачив, щоб Марія такий шматок відрізала.
Може, ще не бачила хлопа, що вмирає.
Скільки ти там був?
У лікарні?
Три місяці підряд.
То виходив, то вертався… вже півтора роки.
Ти в чудовій формі, друже.
Мій тато місяць у комі. Місяць.
І вдома все дуже погано.
Спочатку була надія, бо лікарі казали,
що скоро він вийде… з коми, але…
минають дні, тижні і…
вони вже нічого не кажуть.
Коли вони дізналися про мій рак,
сказали батькам, що є 5% шансу, що я виживу.
Всі мені брехали.
Поводилися, наче усе гаразд, та я бачив, щось не так,
і що все не так добре, як вони казали.
Та Альберт, хороший чувак з лікарні,
сказав мені щось, що я не забуду.
Щастя не існує, є лише щоденне відчуття щастя.
І, насправді, жити означає вчитися втрачати те, що маєш,
усе, що здобув.
І відтоді я живу на повну, Сусо.
Ось, що треба, прожити кожну секунду, наче вона остання.
Треба робити це для своєї сім'ї, працювати, звісно, треба теж,
та найважливіше — роби це для себе.
Живи для себе, Сусо.
Гаразд?
Там повно засранців.
Їхня територія, вони нас не пропустять.
Карате-пацан, готовий?
—Вибач, Сусо, та… —Мазо…
Вибач. Я вже казав, я не починаю бійки.
Добре. Хлопці, слухайте. Ми обійдемо.
Підемо крізь те маленьке село.
Щоб дійти за місяць? Ні.
Ні, Сусо. Мені вчорашнього вистачило.
Це простий план.
Без своїх байків вони ніхто.
Розріжемо паливні трубки, вкрадемо свічки,
валимо, і все, ніяких засранців.
Ні, Родрі має рацію. Обійдемо.
Ґарріґо, досить боятися.
Якщо вже запанікуємо, то краще ходімо додому.
Ні, Сусо. Я найшвидший, я розріжу трубки.
І усе.
Цих засранців треба провчити.
Добре, та якщо ти підеш, я з тобою.
Ти не підеш сам.
Це була моя ідея.
Так, я знаю. Просто кажу, що сам не підеш.
Дивись, я в нормі.
Та припини! Ти не підеш сам.
—Сам припини! —Ти здурів?
Тобі може стати погано, ти ж знаєш.
Якщо ти йдеш, то я теж.
Я швидший, сраний карате-пацан.
Я сказав, я йду з тобою.
Ви підете разом, і все. Що ви за близнюки?
—Я ж і кажу. —Дай мені всі феєрверки.
—Навіщо всі? —Давай усі, Ґарріґо.
—Давай усі. —Господи.
—Чуваче… —Це їх відволіче.
Як вибухнуть, швидко тікаємо.
—Ідеально. —Ходімо.
—Давайте, хлопці.
Візьми сумку.
Відкрий як слід.
Чекай.
Футболка.
Бери усі, Ґарріґо.
Треба їх відволікти, а не вбити.
Майже.
Та цей хлоп просто вимахується.
—Ну що… —Ти близько до роботи…
Зовсім поруч.
Господи! Якого хріна?
—Швидше, ходімо. —Уперед!
Побігли.
Ви когось бачили?
Щось вибухнуло, ось там!
Йому кінець.
—Ти щось бачив? —Щось, бляха, вибухнуло!
Дідько!
Це малий, що був учора.
Погнали, погнали!
Бляха, давай!
—Погнали! —Що таке?
Що таке?
Не заводиться.
—На заводиться! —Цей теж!
А ті два?
—Їдь! —Він працює?
Візьми інший!
Тримай! Не дайте їм утекти.
Давай, давай!
Чого так повільно?
—Це що, динаміт був? —Річний запас феєрверків.
Заводь!
Що таке?
Так! Бляха!
Їдь за ними!
—Ви не всі порізали? —Не встигли.
—Один лишили. —Що нам робити?
—Довірте це Родрі! —Що?
—Ти ж профі з бумерангом? —Так!
—Ні, ні. —Так.
Ні. Я на бляшанках тренуюся.
—Це інше. —То потренуйся на них.
—Я можу його вбити. —Давай.
Замовкни, Ґарріґо!
—Ти точно його не вб'єш. —Я поїхав.
Агов, хлопці, верніться!
Давайте!
Пам'ятаєш, що він з тобою зробив?
Треба помститися засранцеві!
—Родрі, давай. —Ходу!
—Відволічемо. —Ага.
—Поверніться! —Давай!
Поверніться, якщо яйця маєте!
Давай, давай!
Поверніться!
Тримайтесь!
—А якщо він не… —Тримайтеся!
—Він наздожене, Сусо. —Тримайтеся!
Зараз.
Агов!
Погнали, погнали!
Сусо!
Уперед!
Поїхали!
—Родрі, сюди! —Давай, погнали!
Родрі, тікай, давай!
—Я зачепив його! —Швидше!
Родрі, ззаду!
—Не дурій! —Давай!
—Вони позаду! —Скоріше!
Та рухайся вже!
Родрі, давай!
Поїхали!
Я тебе вб'ю!
Я тебе дістану, гівно мале.
Давай, Родрі!
Я знищу тебе!
Повернися!
Іди сюди.
Я тебе знайду!
Родрі!
Тобі вдалося, друже!
—Давай, давай! —Ходімо туди.
Давай.
—Оце вцілив! —Наш герой!
—Так, чуваче! —Таки вцілив!
—Родрі! —Ось наш герой.
Боже, хлопці.
—Що? —То було нереально!
—Як тобі вдалося? —Я лише кинув, і все!
Так влучно! Як ти так?
Я цілився в колесо.
І влучив у нього.
—Яка різниця? —Ти у нього влучив!
—Яка різниця? —Тепер вихваляєшся.
Якщо вони нас спіймають, точно вб'ють.
Та ні. Тепер їм страшно.
—А як щодо феєрверків? —Що?
З них усе почалося.
Та, вони були круті. Хтось хоче побути героєм.
Просто вважаю, що треба визнавати дії усіх.
Мій велик був майже новий.
Можемо полагодити його у наступному селі?
Ні, у нас є маршрут.
Тато тобі точно новий купить.
Я не хочу новий.
Як підемо до того села,
—обійдемо стрьомне місце. —Годі.
Ні, ми не обійдемо стрьомне місце.
Нам не вистачить часу.
Часу на що, на рослини?
Навіщо тобі ця срань?
А тобі що до того?
А мені набридло, що ти постійно наказуєш.
Я міг вмерти, втратив феєрверки, майже втратив велик.
Ти точно маєш ще. У тебе завжди вдвічі більше усього.
Мені хоч є що принести, злидню.
Що ти сказав?
—Сусо! —Що ти сказав?
—Що ти, нахрін, сказав? —Сусо!
Я роблю це для мого батька в комі.
Якщо не розумієш, мені срати!
Робіть, що хочете.
Очевидно ж, що він це заради батька.
Ну я ж не знав.
Навіть я знав, що це через батька.
Ти таки облажався.
Звідки мені знати?
Його тато весь час наказував, я думав він у нормі.
Та ж очевидно…
—Альваро! Альваро! —Хлопці!
Дайте води! Принесіть води!
—Води і його куртку! —Давай!
Ану!
—Альваро! —Мазо.
—Ось вода. —Хай трохи поп'є.
Випий трошки.
—Альваро, ти як? —Пий.
Треба знайти якесь укриття.
—Йдемо шукати. —Потихеньку.
Ходімо.
Давай. Пішли.
Ходімо, Альваро.
Вибач, покидьку.
Вибачаю, засранцю.
Дякую, дурило.
І тобі, телепню.
І я не злидень.
Я знаю, друже. І я не маю усього.
Хотів би, та не маю.
—Я тебе пережену. —Давай.
ВІДВІДУВАЧІ — НАШІ ДРУЗІ
Сокира.
Тікаймо, тікаймо!
Казав, що вкрасти простирадло — погана ідея.
Наздожене нас із сокирою, і все.
Це той будинок?
—Що там? —Будинок, з якого впав його батько.
—Чорт! —Тікай, Ґарріґо!
—Давай! —Погнали!
Ми тут поїмо?
Ні, йдемо в похід басейнами і поїмо у тому особняку.
Може, піти до водоспаду?
Похід басейнами?
У нас був маршрут рік тому, як ти був у лікарні.
Сусо з татом зробили п'ять басейнів, і ми плавали у них по черзі.
Дай мені.
Ти мені не розповідав.
Не знаю…
Не хотів, щоб ти сумував.
Певно, я багато чого пропустив.
Та ні!
Ми тут не робили нічого крутого.
Годі, Родрі, я ж не дурний.
Похід басейнами звучить круто.
—Плавати в басейнах по черзі? —Це круто.
То ми підемо?
—Добре. —Почнемо з водоспаду.
Ні, там вода крижана.
—Та не сци! —Давай, ходімо!
Три, два, один!
Давай!
Ану геть з мого саду!
Хулігани!
—Ходімо, чуваче! —Це приватна власність!
Щоб я вас тут більше не бачив, паскуди!
Наступного разу поліцію викличу!
Чуваче, що то?
Що?
А це тобі.
—Присягаюся… —Мазо.
—Що? —Тебе пес майже зловив?
Якби й зловив, то не вкусив би.
Чого?
Бо сенсей навчив нас контролювати енергії.
Не смійтеся, послухайте.
Як повністю зосередишся, зрозумієш, що він тобі не загрожує,
і поглянеш йому в очі, то зможеш контролювати.
Та ну.
Серйозно. Як поглянеш йому в очі, тобі нічого не буде.
Мазо, я раніше сумнівався, та тепер…
—Ще більше. —Так.
—Це правда. —Ну ти й невдаха.
Ні, я покажу.
Якось я випробую це, і ви побачите.
Побачимо, чи спрацює.
—Щоб йому. —Що таке?
—Маю татові подзвонити. —Та ну, чуваче.
Де тут телефон, Сусо?
Є всередині.
—І як я туди потраплю? —Вікно відчинене.
Залізеш нагору, і ти там.
Та ну, нізащо.
—Як я туди залізу? —Є колона.
—Трохи зависоко, ні? —Ні.
—Давай, ну ж бо. —Давай, не будь шмаркачем.
—Повір. —Ходи.
Або татко розсердиться.
Ґарріґо, щоб тобі.
Колись телефони будуть без дротів.
Зможемо дзвонити звідки захочемо.
—Що? —Хто він такий?
—Довбень. —А це як?
—Я читав у науковому журналі. —Боже.
—Вчений Ґарріґа. —Ага…
Ти вчений?
Що скажете, впаде чи ні?
—Ні, не впаде. —Погоджуюся з Ґаррі.
—Впаде, точно. —Та ні.
Диви який.
—Він майже там. —Давай, Родрі.
—Принеси щось випити. —Ага.
Там ціла шафа з пляшками.
Серйозно, чуваче?
Принеси віскі.
—Родрі.. —Принеси віскі.
І чипси, чи щось таке.
І ще льоду, офіціанте.
—Ага, ага. —І попкорн!
—Ось. —Він там.
—Так. —Я мав рацію.
—Йому ще вертатися. —Давай.
Він там.
Ага.
Я думав, він налажає.
Привіт, бабусю. Дай мені тата, будь ласка.
Гаразд.
Він точно нічого не принесе.
Принесе.
Якщо й принесе, то пусту пляшку віскі.
І буде хитатися.
Я знаю, що дзвонити легко.
Так, я забув зранку віддати тобі свої оцінки.
Віддам уже завтра.
Гаразд.
Ага. Так, тату.
Люблю тебе. Бувай.
Хлопці!
Ось він.
—Щоб йому! —Ось воно!
—Родрі! —Я не експерт,
—та, гадаю, це алкоголь. —Спробуємо.
—Так. —Спробуй першим, Родрі.
—Добре, запах чути вже. —Давай, чуваче.
—Пий. —Давай. Буде смачно.
—Пахне чудово. —Давай.
Пахне чудово.
Погнали.
Ось так.
—Так!. —Ну як, смачно?
—Що таке? —Слабак.
Елегантно.
У моїй школі ми маємо слухатися священника.
—Тобто? —Покарання.
Три нечисті думки, два тижні без меси.
—Хіба це не нагорода? —Ні!
Тато тоді грошей не дає.
А, ну тоді звісно.
—Це інше. —Так.
—Так, чуваче. —А збрехати?
—Це ж кредо, чуваче. —Кредо?
Пальці вниз, коліно зігнули…
Три, два, один.
Ось так.
Круто ж?
Ви б ще бачили сенсея…
Три, два, один.
Може, підемо на вечірку?
—Господи… —Її село поруч.
—Нам усім перепаде. —Казав тобі, Ґарріґо,
від тої дівчини в тебе нечисті думки.
Знав, що ти це скажеш.
Чорт! Я не можу!
Тягни, Ґарріґо, давай!
Врізається в руки!
Давай!
Усі кличуть тебе Мазою?
Ні, більшість кличе Дані.
—Дані? —Так.
Лише ви мене Мазою називаєте.
Не знаю, чого я у вас Маза, а він Альваро.
Якщо двоє будете Мазами, будемо плутатися.
Не знаю.
Боже…
Три-три. Продовжуємо!
Біжи, біжи!
Ґарріґо, ні!
Ґарріґо!
Ґарріґо, ні!
Мазо.
Мазо, вставай.
Давай. Вставай.
Розбуди Ґарріґу.
—Давай. —Що?
—Розбуди Ґарріґу. —Що таке?
Буди Ґарріґу.
—Що таке? —Тихо.
—Ґарріґо, вставай. —Облиш мене.
—Давай, чуваче. —Тихо.
—Давай. —Що таке?
Що таке?
—Що таке? —Не знаю. Дивись.
—Що там? —Тихо.
—Що? —То ж пташки, ні?
Що це?
Ні звуку. Тихо!
—Ти щось бачиш? —Та нічого.
Звалюємо!
Валимо! Звалюємо!
Давайте!
Тікай, Альваро!
Агов, хлопці!
Туди!
Швидше!
Наздоганяйте!
Наздоганяйте їх! Он!
Взяти їх!
Виродки!
Швидше!
Ви куди?
Поїхали! Швидше! Сюди!
Швидше!
Давайте, давайте!
Давай! Вони ж наближаються.
Давай!
Швидше!
—Вони йдуть! —Погнали!
Стріляй!
—Стояти! Дідько! —Виродки!
—Дістаньте їх! —Давай!
—Що ти таке робиш? —Кулі закінчились!
Ти нікчема, Моркво.
Ми вас дістанемо, малі!
Пострижися, дворняго!
—Мішок з лайном! —Піди помийся!
Тут так добре.
—Моркво, ти бовдур! —Бовдур!
—Поцілити не можеш! —Невдаха!
—Засранець! —Волохаті засранці!
Гарного дня!
—Шкода ваших байків! —Невдахи! Ви усі невдахи!
—До зустрічі! —Підстригти тебе?
Хлопці, у мене кров. Кров!
Родрі підстрелили.
—Що? —Лайно.
—Коли вони тебе зачепили? —Дай гляну.
—Коли то було? —Що це?
—Знадобляться шви. —Не дивись. Не дивися.
—Шви? Нізащо. —Ага, Родрі, шви.
Ви мене не шитимете.
—Ні. Нізащо. —Треба щось зробити.
—Не чіпай, Мазо. —Що в нас є?
—Не чіпай. Не дивися. —Дивись в інший бік.
—Я маю ніж Рембо! —Що ти робиш?
—Що? —Сховай його!
—Ні, тут є голка з ниткою. —Гаразд, давай.
Ґарріґо, Господи.
Чорт забирай…
Слухай, Родрі.
Треба її зашити.
Давай.
—Родрі, я якось корову зашивав. —Ні!
Ні! Це не корова!
У мене тверда рука через карате.
—Я можу. —Давай.
—Але швидко. —Слухай, Родрі.
Сенсей нам показував.
Енергії, як я казав.
—Якщо зосередишся, боліти не буде. —Ні.
—Ти не будеш мене зашивати. —Родрі.
Якщо не зашити, точно занесеш інфекцію.
А як занесеш інфекцію, прощайся з ногою.
—То дозволь мені. —Довірся йому.
Не буде ж боляче, Мазо?
—Трохи. —Зовсім трохи, Родрі.
—Ні… —Родрі, прикуси й не дивись.
Кусай.
—Кусай. —І дивись туди.
—Ти можеш. —Кусай і не дивись.
—Уяви, що це нога Мази. —Буде швидко. Добре.
В одного влучили.
Добре.
На рахунок три, так?
—Тримайся. —Буде трохи боляче.
Повільно.
—Замовкни! —Корова терпіла.
—Тримайся. —Ти можеш.
Повільно.
Це ж легко.
—Що ти робиш? —Дідько! Знав, що буде боляче!
—Звісно, це боляче, Родрі. —Досить! Досить!
Ти зі своїм карате!
—Дай мені голку. —Що?
Хрінь те твоє карате!
Ті малі повні бовдури.
Ні, моя нога, мені відповідати. Досить.
Досить!
Або ви вертаєтесь,
або кожні десять секунд ми топитимем один з ваших великів.
Що?
—Наші велики? Ні, ні! —Тільки не велики! Не велики!
—Не дурійте. —Вони блефують.
Рахуватиму до десяти.
Почнемо з твого, товстуне.
Ні, ні. Не треба! Ні.
Візьміть його, він найстаріший!
Ага, ага.
Твій перший, жируне.
Один!
Повертаємось.
—Він же його кине! —Два!
Візьми його.
—Три! —Чого?
—Дивіться! Ну ж бо! —Це лише велик, Ґарріґо.
Давайте вибачатися.
Мені байдуже. Це велик.
—Мій же зовсім новий. —Ґарріґо, сядь. Сядь!
—Пішли ви! —Дивись, дивись!
—Дивись! —Велик товстуна!
Диви, як летить.
І тепер другий. Ану!
Давай, Моркво!
Ми будемо кидати один, потім ще один,
і ще один.
Дивіться!
Це мій Морква!
—Це мій Морква! —Ґарріґо, це лише велики.
—Якщо повернемось, нас уб'ють. —І що?
І далі! Ще один! Я хочу кинути ще один.
Ще один.
—Допоможи йому. —Ні.
Що тепер, хлоп'ята?
—Ні, ні, ні! —І ще один!
Ні. Не чіпай!
Диви, диви!
Синій теж упав. І що? Що далі?
Ну ж бо, чуваче!
—Останній! Останній. —Ще один!
Останній.
Полетів!
Гарно поплавати, паскуди!
Тепер без велосипедів.
Засранці!
—Засранці! —І що?
Як вам таке?
Що будете робити?
—Карате… —Забери це і замовкни!
Не біси мене. Замовкни!
Давайте всі замовкнемо.
—Тверда рука… —Заціпся, кажу!
Енергії…
Їдемо на інший берег.
До зустрічі, хлопці!
Скоро зустрінемося. Обіцяю!
—Де вийдемо? —Біля того каменя.
Як допливемо, я вимкну мотор і догребемо руками.
Повертаємо.
Так, так.
Обережно. Стій, стій.
Хапай ту гілку.
Ні, камінь, камінь.
Ні, з іншого боку.
—З цього не вийде. —Вийде.
Обережно, тримайся.
Тримайся.
Так, стрьомна місцина. Ідемо разом, спокійно, гаразд?
Ходімо.
Так.
Це що, дитина?
Тут нікого немає?
—Сусо. —Сусо, Сусо.
—Не заходь. —Сусо.
—Що ти робиш?
Якого біса?
Не заходь.
—Це точно якась халепа. —Я знаю.
Сусо…
Ходімо.
Альваро.
Не треба.
—Альваро… —Стій.
Альваро.
—Вона мертва. —Я пішов.
—Ґарріґо. —Що?
—Не йди. —Ні. Вона мертва.
—Мертва. —Ні. Ми завжди разом.
—То ходімо всі. —Ми завжди разом.
—Вона мертва. —Вона мертва.
—Треба йти. —Стій.
—Треба йти. —Ложка.
—Вона мертва, мертва… —Тихо.
—Мертва. —Ні.
Альваро, що ти робиш?
Що ти робиш?
Не чіпай її, Альваро.
Альваро.
—Залиш дитину! —Альваро.
—Що ти робиш? —Та ну.
—Якого біса ти робиш? —Альваро…
Що за нахрін?
Ти довбень.
—Все, ходімо. —Ні, поклади дитину.
—Тримай, Ґарріґо. —Ходімо.
—Фу! —Візьми.
—Ходімо. —Сюди.
Давайте зупинимось.
—Так. —Боже.
Обережно…
Дай пляшку.
Гаразд.
Але трошки.
Ось.
І ложка.
Витри її.
Витри як слід.
Відкрий і дай їй трошки.
Відкрий і давай трошки сюди.
Зовсім трошки.
Ось так.
Хочеш трошки?
Подобається?
Не думав, що так у нашій компанії з'явиться дівчина, та це круто.
Так.
Альваро, може нам варто віднести її до поліції?
Уяви, як її мама не померла, у нас будуть проблеми.
Ми не понесемо її до поліції. Нізащо.
Щоб потрапила у притулок чи виховну колонію?
—Нізащо, чуваче. —То що нам робити?
На гору її взяти не можна. Треба вертатися.
Ми не будемо вертатися.
Візьмемо її на гору, а потім до лікарні.
Я думаю її треба повернути.
Ми не знаємо, як піклуватися про дітей.
Я лише знаю, що їм треба часто пити.
До того ж, може, її мати не померла.
А ми вкрали дитину.
Мазо, мати була мертва.
Ми ж бачили.
Навіть якби була жива, яке це життя?
Гівняне, але це не дає нам права її забирати.
Ми будемо піклуватися про неї, як один про одного.
Подобається тобі, чи ні.
—Так? —Так, усе. Досить.
Вона одна з нас, будемо про неї піклуватися.
—Усі згодні? —Так.
—Так.
Мазо?
Це безлад, хлопці.
Ага.
Їй треба дати гарне ім'я.
—Надія. —Серйозно?
—Надія? —Що?
Дурнувате ім'я.
Я мав тітку Надію.
У неї були вуса.
Присягаюся. Колючі такі.
І від неї тхнуло старим.
—Від тебе тхне старим. Чого ти, Ґаррі.
Це ідеально, Альваро.
Надія.
Гаразд, ходімо.
Збирайтеся, йдемо.
—Гаразд. —Не марнуємо час.
—Добре. —Ходімо, хлопці.
—Ложку візьміть. —Ось.
Так, ходімо.
Гадаєш, це правда про рослину, що лікує?
Чого питаєш?
Якщо це правда, може це зробить мене розумнішим.
І я не лажатиму скрізь.
Не знаю, що казати батькам.
—Що? —Скільки?
Подивимось.
Скільки там?
—Він здав, чи ні? —Боже.
Ні, мабуть, це новий рекорд.
—Ой. —Сім незадовільних.
Ого!
Ти себе перевершив, чуваче.
—А ця записка? —Ні, ні.
—Так. —Не треба.
Послухай.
«Рекомендую повторити цей рік. Йому все треба повторювати двічі».
Я йому не подобаюся.
Так, звісно.
Він тут пише, що ти тупий.
—Боже. —Це не можна батькам показувати.
—Я знаю. —Що робити?
—Підроби підпис. —Як так?
Ти ж знаєш підпис мами?
Знайди десь і підроби.
—І можеш їм не показувати. —Не слухай його.
Він не розуміє.
Зроби, як я. Просто захворій.
І все. Ти ж пам'ятаєш мої оцінки.
Доволі погані.
Зараз усі п'ятірки. Не валити ж мертвого хлопця.
Може, годі вже про мертвого хлопця?
—Що? —Ми знаємо, ти хворий, чуваче,
не треба казати про це кожні 5 хвилин.
Мазо, я ж не проти. Це навіть смішно.
Ти не проти почути це раз.
Спробуй слухати таке весь день і зрозумієш.
Спробуй так жити і зрозумієш.
—Серйозно? —Так.
—Так.
—Що? —Сподіваюся, ми знайдемо квітку
і ти її усю проковтнеш, засранцю.
Як щось станеться, я вже бачу обличчя мами з татом.
У мені вони будуть бачити тебе.
Ось, що буде.
І що тепер?
Не так смішно жартувати про свою хворобу?
Обісцятися можна, як смішно.
Мазо…
Альваро, чуваче…
—Усе гаразд? —Так, так.
—Все в нормі. —Точно?
Так.
Схоже, близнюки трохи напружені. Ходімо на вечірку.
Ти знову.
Ну, Сусо, ми ходимо весь день.
Ми змучені.
Було б добре трохи відпочити, повеселитися.
Слухай, треба знайти квітку до світанку.
Не можна на вечірку з дитиною, Ґарріґо.
Ще є час.
Зовсім ненадовго.
І не можна далі годувати дитину шоколадом.
Треба знайти молока.
Знову ти зі своєю вечіркою.
—Та дівчина на тебе й не гляне. —Я знаю,
та варто ризикнути, розумієш? Ви ж розумієте.
Ходімо на вечірку.
—Давайте. —Ми могли б.
—Так, чуваче! —Потанцювати.
—Якщо хочеш… —Трошки танців.
Давай.
—Скільки туди йти? —Десять хвилин.
Десять хвилин?
Та це ж близько.
—Гаразд, я візьму молока. —Так! Ходімо!
—Так! —Ходімо!
—А ще можна посрати. —Посрати?
Нізащо. Ми ж хочемо потусити, а не насмердіти.
Гаразд, потанцюйте собі, але підемо, коли скажу.
—Так! —Добре, Ґаррі?
Добре. Дякую, Сусо, ти бог.
—Обережно з дитиною. —Ходімо!
Ми йдемо на вечірку!
—Знаєш, сьогодні найкоротша ніч. —Так, літне сонцестояння, а що?
Ти казав іти десять хвилин, а ми йдемо сорок.
Ми так не встигнемо.
Альваро, зажди. Хочу з братом поговорити.
—Мені… —Що таке?
Мені шкода, що я накричав на тебе, не варто було.
Все гаразд. Я в нормі.
Чуваче…
Я боюся.
Я боюся, що не зможу…
побути з тобою ще день.
Боюся… втратити тебе.
Я не можу. Не можу!
Усе гаразд.
Не турбуйся, Дані.
Я тебе люблю.
Я так тебе люблю.
Я так люблю тебе, Альваро.
Боюся тебе втратити.
Боюся тебе втратити, Альваро.
Усе гаразд.
Дивись на нього.
Так, чуваче.
А якби ми не прийшли?
Ти носив цю сорочку з собою.
—Чуваче, варто ризикнути. —Так.
І срати теж, ага?
Ми ж у поході.
—Йдіть до лісу срати. —Ґарріґо.
Який у тебе план?
Я прийду, привітаюся, вона понюхає мене…
Я взяв одеколон батька, реклама каже,
що дівчата від нього шаленіють.
—Залишу свій запах. —То ми підемо посрати.
—Не срати! —Ходімо, залишимо свій запах.
—Забудь. —Нас запам'ятають.
—Не срати, все. —Телепень.
Обережно.
Він розчісується.
Як я виглядаю?
—Ідеально. —Дай гляну.
—Уперед. —Мужик.
—Дивовижний Ґарріґа. —У них щелепи відвиснуть.
—А що з Надією? —Що з нею робити?
—Родрі, дай рюкзак. —Рюкзак?
—Покласти її в рюкзак Ґаррі? —Та.
—Відкривай. —Клади її.
—Я дивлюся. —Обережно, прошу.
Хтось іде.
Вони такі красуні.
—Чуваче. —Що?
Ми тут зайняті.
—Обережно. —Давай.
—Давай. Готовий? —Так, ходімо.
Ходімо.
Ґарріґо, я знайду молока для Надії, і йдемо?
—Добре. —Ґарріґо?
—Так. —Ґаррі, послухай.
Як побачиш її, просто цілуй.
—Повір мені. —Цілувати?
Я ще нікого не цілував.
Ґаррі, я цілував трьох дівчат. Запам'ятай: «Дебелі яйця».
—«Дебелі яйця» —«Дебелі яйця»
Він про що?
Та ти що, не знаєш?
Тактика! Як збираєшся цілувати дівчину,
ротом робиш так, наче кажеш «дебелий».
—Дебелий. —Ось так.
А коли вставляєш язик, то як «яйця».
—Вставляю язик? —Так, звісно.
—Про що це він? —Та ти що!
—Хрінь якась. —Язик обов'язково!
—Ні! —Якого біса, Ґарріґо?
Гаразд…
—Де кухня? —Там.
Сусо, не срати, втямив? Серйозно.
Посрати.
Бачиш там щось?
—Ой. —Господи боже.
Що?
Хто з них вона?
Де вона, Ґаррі?
Вона в рожевому.
Гарна, так?
—Ага, чуваче. —Ага.
Роби, як казав.
—Дебелі яйця. —Давай, Ґаррі.
Уперед, друже.
Музика їй подобається.
Якщо це можна назвати музикою.
Ти ж граєш на гітарі?
—Давай. —Ні, не на гітарі.
—Давайте вип'ємо. —Так, ходімо.
Я голодний.
—Близнючки, чуваче. —Близнючки?
—Тільки побачив. —Вона подивилася.
—Що ж… —Цікаво.
Ґарріґо, вони говорять з твоєю дівчиною.
—Твій момент. —Атакуй.
—Ще ні. —Йди, або я піду.
—Що? —Нам стояти?
—Ні. —У мене гарна лисина.
Уперед, Ґарріґо!
Легенда!
Шикарно!
Так, молодець!
Це мій друг!
Ґарріґа!
Давай!
Легенда! Ти легенда!
Легенда!
Ти був у моєму класі, так?
Так, Ґарріґа.
Слухай, Барріґо, припини барабанити, наче божевільний,
бо сусіди наберуть батьків, і вечірка закінчиться.
Я Ґарріґа, та Барріґа теж добре.
—Гаразд, я не буду. Вибач. —Добре.
То вставай.
Добре.
Ґаррі, друже, все гаразд.
Ти молодець.
Я пошукаю Сусо.
Ходімо звідси.
Сусо.
—Барріґо. —Так?
Вибач, що була непривітною.
Я знаю, що ти Ґарріґа, лиш жартувала.
Та все гаразд.
Ти скупввся в одеколоні, чи що?
Ні. Я…
—Я не користуюсь одеколоном. —Та ну?
—Ну, трошки. —«Трошки»…
Ти чув?
Наче там десь дитина.
Ні, наче кицька кричить.
Так, так, я…
—Щось смердить. —Ні. Ну, трохи…
Трохи? Жахливо. Здається, у ванній.
—Росіо! —Що?
Що?
Ну…
—Я маю тобі дещо сказати… —Що? Що сказати?
Ну… Це…
—Це… —Що?
Те, що я тут сьогодні з тобою,
це найкраще, що було зі мною за довгий час.
І ти найкрутіша дівчина в класі.
І…
Заради тебе я облився б 20 літрами одеколону.
І ще…
не був би я шмаркачем, поцілував би тебе.
Ґарріґо, ти ще ніколи не цілував дівчину?
Дебелі яйця.
—Що? —Нічого, я…
Ні, ніколи.
Хлопці!
Що таке?
Ґарріґа це зробив!
—З ким? —З Росіо.
—Правда? —З тою самою.
Що ти робиш?
—Там Сіу. —Сіу?
—Засранці з міста. —Засранці?
Так, Сіу, вони мене вб'ють.
—Хто вб'є тебе? —Засранці, Сіу…
Але…
Лисий… І ще товстий…
—Ні? —Ти збираєшся бути посередині?
Агов, агов!
Сіу!
Придурки!
Тікайте, швидше!
—Тікай, чуваче! —Агов, недоумки!
Стоп.
Ви серйозно думали, що зможете піти проти нас?
Чого ти хочеш?
Не витрачати більше часу. Хто з вас наважиться?
—Ти і я… —Ні!
—Хочеш битися? —Ні, Альваро.
—Так. —О ні.
—Ні, ні. —Так.
—Тільки не хворий. —Хворий.
Який придумав вдарити тебе бумерангом.
—З ним будеш битися. —Не буду.
Я не заразний, розслабся.
Може й ні, та всім відомо,
ти не доживеш до кінця літа.
Ти просто селюк.
Лідер засранців. Що таке?
Злякався, мабуть?
—Не злякався. —Злякався пацана з раком.
Я тебе не боюся.
Ага, як рік тому, ти прийшов у басейн
зі своєю сім'єю боягузів.
Не говори про мою сім'ю!
—Так. —Не треба.
Побачили мене і пішли подалі.
—Ви всі боягузи. —Не говори про мою сім'ю.
Чуєш? Не говори про мою сім'ю.
Це твої хлопці боягузи, хворий їх захищає.
Глянь на мене, лисино!
Глянь на себе. Від тебе тхне смертю. Огидно.
Замовкни! Знаєш, що огидно?
Ти і твоя гра в крутого хлопця. І нащо?
Щоб лякати людей. Ти ніхто.
Моя лисина краща твоєї зачіски.
—І я не помираю! —Відійди.
У мене чудове життя, завдяки їм та моїй сім'ї.
Вони піклуються про мене.
Завдяки їм я не стирчу у лікарні.
—Мене люблять. —Відійди.
А тебе — ні, тебе ніхто не любить.
—Що? Що таке? —Не підходь до мене.
Я боюся смерті, та я не помру сам, бо…
Якого хріна!
Ходімо.
Мазо!
Не чіпай мого брата!
—Затямив? —Годі, гаразд!
Затямив?
—Мазо, ходімо! —Ти затямив?
—Так, затямив. —Затямив?
—Не чіпай його. —Мазо.
Ти мене почув?
—Так! —От і все!
—І не чіпай нас більше. —Ходімо.
Спирайся на мене, давай.
Тихо. Візьми з іншого боку.
Не чіпай мене!
Чого витріщаєтеся?
Пішли ви!
Обережно з Альваро.
Повільніше, надто швидко.
Потихеньку.
Обережно.
Ти як, Альваро?
Вже краще.
Нам треба додому.
Так, треба.
Ні, ми маємо взяти квітку для твого тата.
—Ми маємо це зробити. —Ти зараз слабкий.
Ні, Мазо.
Ми завжди разом.
Дістанемо квітку.
Дякую, друже.
Дай ковтнути.
Тримай.
Сіу тебе ледь не вбив.
—Добре, що в нас був Маза, га? —Ага.
Нас більше на вечірку не запросять.
Заждіть.
Може, вас і ні, а мене…
—Так, так, авжеж. —Переможець.
Якщо лишаємось тут, треба розпалити вогонь.
Розпалимо.
—І стрибнути через нього. —Звісно.
—Тричі, і загадати бажання. —Давайте.
—Вперед, Ґарріґо! —Три, два, один!
Пече!
—Давай! —Стрибай!
Кажуть, усе, що кинеш у вогонь
у літнє сонцестояння, лишиш у минулому.
Залишимо все в минулому.
Що ти робиш?
—Ого! —Хріна собі!
Треба ризикнути.
—Уперед! —Наш Родріґо!
Що за хлопчина!
—Легенда! —Це мій Родрі.
Та навіщо?
А чому б ні?
—Що з тобою, Родрі? —Боже.
—Навіть у Надії немає слів. —Що таке?
Поглянь на неї!
Оце ж день, правда, хлопці?
Найкращий у моєму житті.
Було непогано.
Мій брат побив лідера Сіу.
Я заїхав йому по голові.
—І мої феєрверки. —Так, Ґарріґо.
Феєрверки…
—А ще ми вперше пили віскі, хлопці. —Так, це теж.
І у нас у компанії тепер є дівчина.
І я поцілував дівчину!
—Так! —Чудово!
Успішна місія!
—Це вона тебе поцілувала, невдахо! —Так!
—Порядок не змінює результату. —Так!
Звідки ти це взяв?
З математики, яку ти не здав.
—Ооо! —Як твій тато дізнається про оцінки…
Ні, усе під контролем.
—«Під контролем» —Варто ризикнути.
—Саме так! —Родрі!
Це мій Родрі.
Усе гаразд, Надіє.
Все буде добре.
Ми знайдемо квітку, а потім віднесемо тебе в лікарню.
І у тебе буде нова сім'я.
А поки ми потурбуємось про тебе.
Сусо.
Ходи.
Йду.
Розбуди Ґаррі.
Ґаррі.
Ґарріґо, прокидайся.
Сюди.
—Що? —Що таке?
Дай мені.
Мазо…
Що це?
Це…
Мазо…
Що?
Альваро відріжуть руку за десять днів.
—Тобто? —Він не хотів вам казати.
Хотів останню таку подорож.
Щоночі я міряю її, щоб слідкувати
чи вона більшає чи меншає, чи хімія взагалі допомагає.
І завжди, завжди виходить 43 сантиметри. Завжди.
Тож не кажіть нічого, він не хоче, щоб ви знали.
Це тому він такий чутливий останнім часом.
Він помирає?
Поки йому тільки відріжуть руку.
Нічого не кажіть.
—Не хвилюйся. —Ні, ми нічого не скажемо.
Бери.
—Бери, Родрі. —Так холодно.
Не зламай, добре?
Альваро, бери ті, що Маза дає.
—Мазо, ще є? —Так.
Ще трохи.
Давай сюди, Альваро.
Обережно. Не пролий.
Що нам робити?
Кожен ковтне, і потім віднесемо твоєму татові?
—Так нормально? —Так.
—Хто перший? —Я.
Заждіть.
Віддамо наші ковтки Альваро. Йому треба багато сил.
—Всі згодні? —Так.
Так.
—Певен? —Абсолютно, друже.
—Так, пий. —Пий.
Дуже дякую.
Треба віднести Надію до лікарні.
—Це далеко? —Десь три години.
Пішки.
Альваро зараз не можна йти три години.
Альваро не можна?
—Я можу, без проблем. —Точно?
—Так. —Заждіть.
У мене є ідея.
—Ходи. —Ми зачекаємо.
Гаразд, ходімо.
Хапай її.
Надіє…
Бувай, Надіє.
ДОБРЕ ПРО НЕЇ ДБАЙ. ЇЇ ЗВУТЬ НАДІЯ.
Тату, ми тобі дещо принесли.
Мазо, допоможи.
Я вчора закінчив басейн Касебіос.
Зробив, як ти казав.
Виглядає гарно.
Мама сувора зі мною.
Це вона заради тебе.
Ти цього хотів.
Ми завжди сварилися.
Завжди сперечалися.
Та мені вже байдуже, тату.
Тату, я так тебе люблю.
Я дуже тебе люблю.
І я не хочу…
щоб ти йшов від нас.
Ти казав, у природи є мудрість.
Ми дали тобі магічне зілля.
Бо я не знаю…
Не знаю що робитиму без тебе.
Я не хочу, щоб ти йшов.
Бо я не впораюся сам.
Прошу…
Прошу, тату.
Тату…
Прошу, тату.
Прошу.
Тату…
Усе, хлопці, я пішов.
Важко буде переплюнути цей рік.
—Ага. —Сумніваюся, що вийде.
І Альваро… не помирай, гаразд?
Не турбуйся, Ґаррі. Нізащо.
Я тепер сильний, як бик.
Буде важко це переплюнути, та у нас точно вийде. Це ж ми.
Ми ще розповімо твоєму татові, він здуріє.
—Точно. —Сто відсотків.
Давайте руки.
—Всі. —Альваро?
Ми завжди разом.
Ми завжди разом!
Йдіть сюди.
Найкраща банда у світі.
Гаразд, ходімо?
Вже час іти, так?
—Ага. —Ні, чекайте.
Що?
Та ні.
Що це?
Серйозно, Ґаррі?
Лише цього разу, Маза-сан.
Дуже дякую, чуваче.
Зажди.
Тримай Стерв'ятника.
—Покажи, покажи. —Дякую, чуваче.
—Міняєтесь картками, серйозно? —Лише раз, добре?
Звісно.
Гаразд, треба повернути трактор.
—Побачимося. —Щасти, Ґаррі.
Бувай, бережи себе.
—Родрі. —Альваро.
Наступного сонцестояння
—щоб без поганих оцінок. —Ага.
До зустрічі, хлопці.
—Ходи. —Ні, чуваче.
Господи.
Гаразд, хлопці.
Бувайте.
—Щасти. —Тобі теж.
Бувай.
—Бувай. —Побачимось у Алькорконі, Сусо.
—Ага. —Бувай.
Послухай, Родрі,
тобі не потрібна ніяка магічна хівнь, ти чудовий хлопець.
Як каже мій тато: «Розум — це дар, а доброта — це вибір».
Дивися.
Тримай, це тобі.
Найприємніше у подорожах — вертатися.
У нас є вираз, щоб відповідати поганим людям,
бо ти не маєш терпіти всяке лайно.
Готовий?
Пішли ви.
—Тепер ти. —Пішли ви.
Пішли ви, гучніше.
—Пішли ви! —Пішли ви!
Пішли ви!
—Гаразд, ходімо. Пішли ви! —Пішли ви!
Мамо, тату…
Я хочу з вами поговорити.