Downloaded from YTS.MX
DOKUMENT NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Je to podvod století.
Největší daňový podvod ve Francii.
- Je to podvod. - Mluvíme o loupeži století.
Podvod souvisí s uhlíkovou daní,
která firmám umožňuje nakupovat a prodávat práva na znečišťování.
Podvodníci využili mezeru v systému.
Jak mohli lidé, které nikdo nikde neznal,
zorganizovat loupež století?
Uhlík, to byla naprostá senzace.
To se ani nedá slovy vyjádřit!
Ještě v žádných dokumentech jsem neviděl
tak složité převody.
Nenasytní lidé díky přirozené inteligenci přechytračili experty
s univerzitním vzděláním.
Nakoupíte si soukromé tryskáče a jachty,
kam chodí lidi v oblecích za desítky tisíc
a klaní se: „Dobrý den, pane Mouly.“
Vůbec jsem je neznal.
Jsem z Belleville. Jedl jsem mrkev a pil kafe.
Kolik jsem vydělal?
Na to se mě zeptá jen blázen.
Škody činily 283 milionů eur.
Dvě stě osmdesát tři milionů…
Jo, 283 milionů, ale je tam spousta poplatků.
Pravda je, že neumím číst ani psát.
Jak mám chápat moc peněz?
Jiný by se to snažil skrývat.
On chtěl utrácet od rána do večera.
Byli jsme dobří. Hráli jsme si na Rockerfellera.
Když se tak propojí
finanční delikventi se skutečnými zločinci,
vznikne výbušná směs,
která samozřejmě povede ke krveprolití.
Začal soud v případu jednoho z největších podvodů za mnoho desetiletí.
Mardoché Mouly, Arnaud Mimran.
Policie je pokládá za mistry podvodů.
Uhlík, to byla realita.
Co chcete slyšet?
Musíte to vzít od začátku.
Chci, aby můj příběh dával smysl.
Nic vám nezamlčím.
A je to. Jsem volný!
LÉTO 2020
VĚZNICE HAUTS-DE-SEINE
Díkybohu, že jsem venku.
Uvidím, co mě teď čeká.
Budu se muset spoustu věcí doučit,
protože za sedm let vám toho hodně uteče.
Zdravím.
Můj život byl neustálý adrenalin,
letěl tak rychle…
Prosvištěl kolem mě. Je mi 55.
Závidím lidem, co normálně pracují.
Dnes mám elektronický náramek.
Odcházím v osm, vracím se v osm.
VOLNÝ VE DNE
UVĚZNĚNÝ V NOCI
Sakra. Ubývají mi vlasy.
Ale ne!
Chodíš do solária?
- Cože? - Vypadáš bledě.
Jo, jsem unavenej. Ty vtipálku.
Vybral sis všechno v béžové.
Černý mám plný zuby. Chci změnit barvy.
V béžové vypadáš nemocně.
Červená tě trochu nastartuje.
Tohle je silnej kousek.
Ušil jsem ho pro Jasona Derula na koncerty.
Proto říkám „silnej“.
Nos to takhle. Při jídle kapuci sundáš.
Není to moc blýskavý?
Oblečení má dělat dojem.
Jestli chceš vypadat tuctově,
běž do libovolného obchodu a něco si tam kup.
Já prodávám charakter.
Můžu ti taky dát trojdílný oblek
a k němu vybrat kravatu.
- Ale to nejsi ty. - Fajn.
V tomhle budeš vypadat jako někdo.
K tomu si vezmi mokasíny. Máš nějaké?
S těmi botami musíme něco udělat, ty tvoje už nejsou in.
- Počkej. Tyhle mám na… - Ne, vyhoď je.
PAŘÍŽ
Přišel jsem z Tunisu ještě jako kluk.
Namísto slunce
jsem si přinesl tuniskou vychytralost, se kterou jsem dobře zapadl mezi místní.
Lituju všech svých činů.
Jsem rád, že jsem šel do vězení.
No zase tak moc ne. Sedm let je hodně.
Předtím jsem podnikal.
Totéž, ale s menšími částkami.
Uměl jsem zmást banky i obchodníky.
Uměl jsem zmást všechny, ale s malým objemem peněz.
Bylo to legální.
Používal jsem lži, překrucoval jsem slova.
Ale pořád to bylo legální.
Kdyby mě chytili, dostal bych pokutu.
Nevidíš, že mluvím?
- Mluvím. Nevidíš? - Už je to hodina.
Přísahám na život svojí matky. Dvě minuty.
Dává mi otázky. Odpovím mu a přijdu.
Fakt mě to nezajímá. Budou to jen dvě minuty.
- To už byly. - Tohle je Serge Madar.
Posaď se, Sergi.
Serge Madar žije v Belleville už celé generace.
Pracoval s mým dědečkem i s mým otcem.
Pracoval se mnou.
- Křič hlasitěji. - Teď hledá mého syna.
Jaký byl Marco jako dítě?
Takový jako teď.
Stejný jako teď, jen v menším.
Pak se vypracoval mezi ty větší.
Vyšplhal po žebříku.
Mluv. Tohle není kniha, Sergi! Mluvíš, jako bys četl.
Pracoval v řeznictví. U táty dlouho nezůstal.
Ale ano.
Jednou jeho táta dělal merguez.
Je to klobása z mletého masa, co dům dá.
- A on… - Počkej! Ne!
- On načůral do kbelíku. - Ne! Sergi!
Tohle tam nedávejte.
- To se prostě nedělá. - Byl jsi kluk.
Kluk nebo ne, nedávejte to tam.
Prostě to tam nedávejte.
Ne, Sergi, jsme před kamerou.
Uvidí to 42 milionů lidí.
Jakých 42 milionů?
Je tu tolik kamer, zavřou tě, Sergi.
- Fakt. - Nic jsem neudělal.
Neudělal?
Kdy jsi pracoval?
Můžeme říct, co máš venku za auto? Máš Porsche.
Řekneme, odkud ho máš?
Dostáváš minimální mzdu.
Dove!
- Ahoj. - Dáš mi fricassee?
Podám ti to. Co chceš?
Co to je?
Nanou! Co si dáš? Tuniský talíř nebo sendvič?
Takže tuniský talíř pro Nanou.
Vezmu to.
Přestaň kvákat.
Tak pracuj.
Celý den píšeš účty. Už nás to nebaví.
Jo, ale jsou to peníze.
To jsou, ale nás to nebaví. Co tvůj bratr?
- Má se dobře. - Jo?
S Marcem jsem se seznámil v Belleville
na ulici Ramponeau, kde pracoval u otce.
Byl to řezník.
Ujal se otcova obchodu.
ŘEZNICTVÍ
Bylo to malé řeznictví
a vedle byl dvůr,
kde naši kamarádi hráli karty.
Občas za námi přišel a přidal se ke hře.
Otec za ním vyběhl a ztropil scénu.
A on šel zpátky do práce.
Ale karty hrál rád, tak za námi chodil často.
Bavily ho všechny hry.
Ale byla to jen zábava.
Hráli jsme mezi odpadky se starými chlapy.
Ti nás při pokeru vždycky obrali,
my ani nevěděli, co to je pokerová karta,
chtěli jsme jen vyhrávat.
Tak jsme hráli a prohrávali.
A oni nám naše peníze půjčovali na úrok.
Marco po nějaké době z řeznictví odešel,
protože se dostal mezi lidi z reklamy.
Byli to machři přes reklamu.
Pak dostal nabídku a začal se učit.
A protože byl velmi talentovaný,
uměl dobře mluvit a vyjadřovat se,
začal rychle růst.
Tam jsem objevil sám sebe,
naučil jsem se pracovat.
Tam se ze mě stal kšeftař.
Naučil jsem se, jak inzerovat.
A naučil jsem se mluvit s lidmi.
Obětí gigantického podvodu se stalo
až 50 000 obchodníků.
Mezi nimi byla malířka Gisèle Ambrosinová.
Přes společnost koupila velké množství reklamních příloh,
které měly vyjít v mnoha časopisech.
Objevily se ale jen v pěti,
navíc v těch, které dostala.
Když šlo o peníze, byl Marco moc chytrý.
Byl velmi inteligentní.
Co nám navykládal, tomu jsme věřilii.
Kdo umí dobře mluvit a prodávat,
vydělá si peníze snadněji.
Já to dělal dva nebo tři měsíce.
Pak jsem ze strachu skončil.
Nebyla to práce pro mě.
V domě jednoho z organizátorů
našli vyšetřovatelé značnou část peněz.
Máme tady 510 000 eur.
Tak funguje reklama.
Nebudu vám říkat víc,
protože už je to minulost.
Odsoudili mě za falešnou reklamu.
To, co jsem říkal po telefonu, není pravda.
Nevěděl jsem to.
Netušil jsem, že to není pravda.
Čestný slovo.
Věřte mi, nevěděl jsem to.
Zjistil jsem to pak.
Já vím, říká to každý.
„Nic jsem nevěděl, zjistil jsem to potom.“
Věřte kšeftařovi, já sám sobě věřím.
Vím, že se mi za zády smějete a nevěříte mi.
Nemůžete mu věřit ani slovo.
Nemůžete věřit ničemu, co Marco Mouly říká.
Z toho, co říká, je 98,9 % lež a zbytek pravda.
S Marcem jsme byli pořád spolu.
Byli jsme si blízcí. Jako bratři.
Díky svému smyslu pro humor
dokázal vést rozhovory s významnými obchodníky
a bankéři nebo dodavateli.
Je milý, dokázal si každého hned získat.
Je jako had z Knihy džunglí.
Narodil jsem se chudý. Ne bohatý.
A prokousával jsem se životem.
Začali mě zajímat lidi, co měli peníze. Proč?
Chtěl jsem poznat jejich svět.
Začal jsem v Belleville.
Byl jsem první, kdo se z Belleville dostal do 16. obvodu.
Honosné pařížské čtvrti.
Z šestnáctého jsem šel do sedmého.
V 7. obvodu žijí opravdoví boháči.
Pak mě poslali do Saint-Germain.
Na tom stála moje kariéra.
Držel jsem se těch správných lidí.
Vlastně…
nevím, jak to říct,
ale moje kariéra sledovala ty správné lidí.
Kolem sebe jsem měl ty správné lidi.
Marca Moulyho jsem potkal v roce 1997.
Koupil moji restauraci,
aby se mohl stát mým partnerem a sledovat moje další aktivity.
Ta restaurace byla jen berlička,
aby se mohl naučit, co dělám.
Chtěl to pochopit.
Pochopit a využít.
Založili jsme firmu v oblasti mobilních telefonů.
Mouly věděl trochu o tom, jak funguje DPH,
ale nerozuměl moc tomu,
jak fungují intrakomunitární podvody.
Greg je génius.
Objevil mezeru v obchodu s telefony.
Já nerozuměl ničemu.
On to provedl a řekl…
Já řekl: „Super! Kolik můžeme vydělat?“
Řekl: „Hodně“. Ale já netušil, o co jde.
Myslel jsem, že nakupujeme a prodáváme telefony.
Od velkoprodejců
hlavně ve Velké Británii,
se dal koupit velký počet telefonů.
Jsme v Evropské unii,
tak jeden stál asi 400 eur bez daně.
Ve Francii je prodáte za stejnou cenu,
ale včetně daně.
Takže za 480 eur, z toho 80 eur je daň.
Daň neodvedete, ale necháte si ji.
A když prodáte tisícovku za den, najednou to naroste.
Jmenuji se Marius-Cristian Frunza.
Vystudoval jsem polytechniku.
Udělal jsem si doktorát na téma ekonomiky trhu s uhlíkem.
Dnes bydlím v Londýně, pracuju ve FinTechu,
kde hledám řešení v boji proti finančnímu zločinu.
Vytvořením společného evropského trhu v roce 1993
se otevřely nové příležitosti pro podvodníky.
Zboží nekontrolovaně prochází přes hranice.
Podvodníci třeba v Belgii koupí celý kamion
předmětů za 100 eur.
Přepraví ho do Francie.
Na hranicích není kontrola.
Zboží ve Francii prodáte za 120 eur.
A těch 20 eur za DPH zmizí v kapsách podvodníků.
Je to obchod s garantovanou 20% marží.
Celní policie! Otevřete!
Za čtyři roky francouzské úřady přišly o 60 milionů eur.
Mezi 30 fiktivními společnostmi v Evropě
kolovaly tisíce mobilních telefonů,
aniž by se odvedla DPH.
Jméno Mardoché Mouly se poprvé objevilo ve zprávách o podvodech s telefony.
Z prvních hlášení o Moulym…
Nikdo mi neříká Mardoché.
„Mouly, Mardoché“ říká akorát policie.
Podle toho je poznám.
Považovali jsme ho za hrozbu
pro ekonomiku a veřejný pořádek
a jeho chování bych neváhal popsat
jako parazitismus.
Pokládali jsme je za veřejné cíle,
tedy lidi, které je třeba eliminovat
v zájmu všech.
Dostal jsem se do vazby.
Tu firmu jsme řídili já a on.
Ale já mu naprosto důvěřoval.
Ale v té době management nebyla jeho silná stránka.
Neudělal jsem nic extra. Chytli nás, já dostal tři roky.
Ale teď už mu to nevyčítám. Dlouho jsem se na něj zlobil.
Ale už je to pryč.
Nezahořkl jsem.
Je stejný jako iPhone?
Je stejný. Ten můj je za 400 babek.
Co je to? Je falešný, nebo nový?
Nový telefon.
Má 5G. O čem to mluvíš? Přestaň bláznit.
Máte je na skladě?
Jo, máme jich 15 000.
- Patnáct tisíc? - Ne.
Nemám na skladě 15 000, mám 1 000,
ale objednal jsem 15 000.
Nemám peníze na 15 000.
To by stálo majlant.
A máš moje peníze?
- Snad zítra. - Ne.
Snad zítra.
Fajn, počítám s tím.
Máš moje dvě tašky…
Přísahám na život své matky, nedám ti pokoj…
jako jsi to ještě nezažil.
Jasně, Marco.
Nemám na víkend ani cent.
Dám ti 2 000. Mám 3 000. Nechám si tisícovku na víkend.
Sklapni! Máš kreditky!
Nemám! Nechal jsem je zrušit.
Dám ti 2 000 a nechám si tisíc.
Fajn, a kdy dorazí zbytek?
Konec týdne, odpoledne.
Pak se vyrovnáme.
Jestli chceš.
Jo, už mě to unavuje.
A co jsi jinak dělal?
Co jsem dělal?
Vrátil ses k ženě?
Nejste zase spolu? Jsi sám?
Jsme zase spolu.
Nešlo by to rychleji?
- Mluv nahlas. - Jde to rychleji?
Možná trochu.
Když Greg Zaoui krade nebo podvádí, bere to jako svoji práci,
takže buď jsem blázen já,
nebo je fakt blázen on. Myslím, že on.
Ale pozor.
Nekritizuju Grega, mám ho rád.
Ale někdy
nechápu, co se mu honí hlavou.
…měl se vrátit…
V roce 2004, když jsem byl ve vězení
za aktivity s Marcem Moulym,
byl jsem na cele se starším mužem,
který mi vykládal o ekologii
a o tom, že environmentální trh je budoucnost.
Pořád jsme probírali ekologii.
A když mě pustili,
začal jsem se o to zajímat a vzdělávat se.
Tání ledu v Grónsku, zvednutí hladiny moří o dva až tři metry…
Tak může vypadat realita v roce 2100.
Globální oteplování zrychluje nad očekávání.
Stovky milionů lidí se potýkají s povodněmi.
Kalifornii zasáhly obrovské požáry.
Nemůžeme si dovolit individualismus.
Náš domov hoří.
A my odvracíme zrak.
Nebudeme moci říkat,
že jsme to nevěděli.
A ta věta zanechala dojem.
Více lidí tvrdilo, že ji vymysleli.
Možná jsem to byl já, ale to je jedno.
Jsme v Kjótu.
Třicet osm zemí našlo společnou řeč.
Od teď do roku 2012 se zavazují snížit
emise skleníkových plynů o 5,2 %.
Kjótský protokol ukázal,
jak jsou vyjednávání složitá.
Američané vyčítali Číňanům:
„Vy vypouštíte nejvíc emisí.“
A Číňané řekli: „Ano, ale na obyvatele
vypouštíte vy čtyřikrát víc.“
Takže ekonomové tehdy doporučili
dát na uhlík cenovku,
aby vznikl společný zájem
na snížení spotřeby a používání fosilních paliv.
Rozšířením Kjótského protokolu
Evropa vytvořila první trh s právy na znečišťování.
Firmy, které vypouštějí hodně CO2,
mohou nakupovat uhlíkové kompenzace od těch, kteří vypouštějí méně.
Slýchal jsem o tom, jaký nový trh vznikne.
Trh s právy na znečišťování, uhlíková daň.
Snažili jsme se pochopit, o co jde.
Paříž.
Jsme v kancelářích BlueNextu,
jedné z uhlíkových burz .
Jsme v centru trhu s uhlíkem.
Tady kupci a prodejci provádějí své transakce.
Jde jednoduše o regulaci.
Když vypustí nad limit, musí si na trhu koupit kompenzaci.
Když jsou pod limitem, mohou nepoužité kompenzace prodat.
Položil jsem otázku za milión dolarů.
Podléhají ty kompenzace DPH?
O pár dní později jsem jim zavolal, abych se tam přihlásil.
Tvůrci systému udělali dvě zásadní chyby.
Zaprvé příliš usnadnili přístup na trh.
Naprosto kdokoliv
si mohl založit firmu
a začít kupovat a prodávat kompenzace.
Vyplnil jsem formulář. Byl jsem 21. v pořadí.
A zadruhé, jejich operace podléhaly dani z přidané hodnoty.
Podvodníci neváhali a pustili se do zneužívání systému.
Pořád to jde skvěle.
Neuvěřitelné je, jak rychle se tyto organizace
zorientují v legislativě a inovacích.
Jako by měli předplacený Légifrance a četli ho dřív než vy.
Jež než v letech 2008 až 2009
došlo k obrovskému úniku daně z přidané hodnoty,
proběhl zkušební provoz
řízený člověkem známým mezi podvodníky,
který to vyzkoušel a zjistil, že to funguje.
Udělal jsem test s částkou 30 000 eur.
30 000 PŘED DANÍ
Nakoupil jsem, nabídl k prodeji
a během pár minut, možná vteřin,
jsem dostal 30 000 eur plus DPH.
Vypadalo to moc snadně.
Je tam nějaký háček? Uniklo mi něco?
Přišlo mi to moc jednoduché.
Předal jsem informace dvěma lidem,
kteří to předali dál
a potom ještě dál.
A od toho okamžiku
se mezi podvodníky rozšířilo, že to funguje.
Od první zkušební transakce v roce 2005
a potom během masivního vysávání peněz, které začalo v roce 2008
a probíhalo do konce roku 2009,
se celá operace průběžně připravovala a zdokonalovala.
Proč jsme nedělali uhlík spolu?
Dobrá otázka. Protože já o tom nevěděl.
O uhlíku jsem nevěděl.
Já myslel, že jde o kyslík pro hasiče,
to myslím vážně.
Pochopil jsem, o co jde, až když mě odsoudili.
Vysvětlím to. V době uhlíkového podvodu jsem byl švorc.
Tím myslím naprosto švorc.
Slyšel jsem o uhlíku.
A jednoho dne za mnou přišli dva chlapi
a řekli: „Marco, chceme s tebou mluvit.“
Tak se to stalo.
„Chceme s tebou mluvit.“
Říkám: „Poslouchám.“
Řekli: „Víme, že jedeš v uhlíku.“
Já ani nevěděl, co to je!
Říkám: „To vám řekl kdo?
Nikdo to neví.
A nikdo to nesmí vědět.“
- Ne, já… - Kecáš.
Musel jsem blafovat!
Řekli: „Marco, hází to pět milionů týdně.“
A pak: „Dělá to Greg.“
- Proč? - Řekl jsem: „Ukažte mi jeho faktury.“
A pak jsem viděl všechny Gregovy faktury.
Tak jsem se k tomu dostal,
viděl jsem v tom skutečný peníze.
Dostal jsem se do uhlíku kvůli tobě,
kvůli tvým fakturám.
- Aha. - Já to nevěděl.
Lidi jako Zaoui
měli u BlueNextu registraci.
Ale Zaoui neobchodoval. Obchodoval jen pro sebe.
Neobchoduje za ostatní. Jen za sebe.
K čemu je tam makléř?
„K čemu je tam makléř“?
Bez něho týmy nemají nic.
Mají počítače, co jsou na nic.
MAKLÉŘ
Makléř vám dá přístup na trh.
Je to vstupní brána.
Za normálních okolností musí provádět ověřování,
zejména prověřuje fiskálních závazky firem,
se kterými spolupracuje.
BlueNext má tak vůči makléři důvěru.
Makléř, který už existuje, je to osoba a nikoliv firma
a nezjevil se na trhu zničehonic,
je v začátcích výborným pomocníkem.
O šest měsíců později
jsem našel nejlepšího makléře ve Francii.
Klapuckého.
Hledal jsem jeho telefonní číslo.
Našel jsem ho.
Ptal se, o co jde. Odpověděl jsem, že chci něco probrat.
On souhlasil.
Sešel se se mnou v Ritzu ve Varšavě.
VARŠAVA, POLSKO
Nastrojil jsem se.
Čekal jsem až do 5 hodin.
V pět zavolal a povídá:
„Ano, tak kdo jste?“
Já začal mluvit o DPH.
Říkám: „Ví se, že si necháváte DPH. Zavřou vás.“
Dostal strach.
Řekl jsem: „Nebojte.
Mám to pod kontrolou. Zařídím, že vás nezavřou.
Vím, že jako makléř si neúčtujete DPH
a v zahraničí se DPH neplatí.
Ale i tak se podílíte na generování DPH.“
Ten chlap střídavě rudnul a blednul.
Dostal jsem ho. Byl můj.
Řekl: „Dobrá, Marco, jak to uděláme?“
Povídám: „Uděláme to takhle.
Když vám zavolá klient, prověřím ho
a řeknu ano, nebo ne. Půjde to?“
Marco Mouly si vybudoval vztah s makléřem,
který byl klíčovým prvkem celého mechanismu.
A pak už jsem tomu velel.
Všechny týmy mi pochlebovaly.
Říkali mi: „Marco, ty jsi nejlepší.“
Dřív se mnou nikdo nemluvil.
Makléře tedy přivedl Mardoché Mouly.
Díky, Alaine.
Logistiku zajistil Samy Souied,
který už měl nějaké zkušenosti
v klasických daňových podvodech
s fyzickými předměty
a který dokázal z Izraele, kde žil,
posílat příkazy makléřům a na burzu po telefonu
a na dálku převádět účty.
Samy byl vždycky bratr a přítel.
Hádali jsme se,
nemluvili jsme spolu třeba 360 dní v roce.
Samy vyrostl mnohem rychleji než ostatní.
Bylo to díky bratrům
a jeho otci,
který byl klenotníkem v Belleville a měl kluby v Montmartre.
Měl peníze dřív, než vůbec vznikly.
Jak to vysvětlit?
Lidi chtějí peníze, ale měli peníze z peněz.
Marco Mouly a Samy Souied jsou sousedi. Mají rodinné vazby.
Jsou ze stejného místa.
Začali spolu dělat první podvody s reklamními přílohami.
A v rámci podvodů dělali špinavou práci.
Vybírali šeky od podvedených podnikatelů.
Tehdy začali mít problémy se zákonem.
Samy Souied nebyl žádný extravagantní chlap.
To víme. Je diskrétní, nenápadný.
Je šetrný.
Byl velmi obezřetný.
Nerozhazoval peníze v nočních podnicích.
Raději své úspory schovával.
Marco Mouly byl naprostý opak.
Samy chtěl být diskrétní, trávil čas se ženou a s dětmi.
Ale měl rád můj styl.
Toužil po něm, ale nemohl ho mít.
Tak jsme spolu všude chodili.
Když došlo na nějakou závažnou diskusi, nechal jsem ho mluvit.
Říkal mi: „Hlavně mlč.
Ani slovo.“ „Fajn, Samy, ani slovo.
Proč jsem tady, když mám mlčet?“
Řekl: „Když to nezvládnu, zaútočíš.“
Tak jsme šli na schůzku. „Dobrý den.“
„Marco, jsi v pohodě?“ „Ne, Samy říkal, abych mlčel.“
A jeho plán se hned zhroutil.
Ale já ho rád sledoval, chtěl jsem se do hovoru zapojit.
Samy Souied měl problém s falešnými reklamami
a vyšetřovali ho
kvůli podezření z praní peněz,
které získal podvodně z reklam na dostizích.
Dostal přezdívku Dostihová raketa.
Dokonce koupil dva závodní koně,
Jeanbat du Vivier a Ksaco Phédo.
To je ale kůň! To je pohled!
Kesaco Phédo, potěšil jsi nás.
Samy se prý přestěhoval do Izraele,
protože měl pocit, že mu ve Francii hrozí nebezpečí.
Říká se o něm ale také, že byl sionista
velmi aktivní v židovské komunitě
a v Izraeli skutečně chtěl žít.
A o pár měsíců později uslyšel o „burze se zemním plynem“
a požádal někoho blízkého, aby zjistil, o co jde.
Ten dotyčný mu pak sdělil: „To není plyn. Ale CO2.“
Na podvodech s CO2 se v Izraeli
podílelo 10 až 30 lidí.
Většinou mluvili francouzsky, trochu hebrejsky.
Ale z hlediska počtu to byla jen malá skupina v izraelské společnosti.
Mikrokosmos.
Žili tam pospolu.
Musíte pochopit, že na začátku
Samy Souied nepracoval s Marcem Moulym. Měl jiný tým.
Založil jiný tým s jinými společníky. Nefungovalo to.
To bylo na podzim roku 2008. Byli pozadu.
Nešlo jim to. Rozdělili se, začal hledat nové společníky.
Tehdy za ním přišel Marco Mouly.
Byl v kontaktu s makléřem Jaroslavem Klapuckým.
Samy Souied zprvu ke spolupráci s Moulym přistupoval opatrně.
Nevěřil mu. Věděl, že hodně mluví.
Ale Marco Mouly měl eso v rukávu.
Měl investora, který měl hned k dispozici osm milionů.
Tím byl Arnaud Mimran.
SPISOVATELKA, PŘÍTELKYNĚ Z DĚTSTVÍ
Arnauda jsem potkala, když mi bylo 15.
V létě nosil lehké obleky,
měl dlouhé vlasy…
Závan Floridy v 16. obvodu.
Jako kluk měl vždycky po kapsách peníze,
miloval krásná auta.
Byl prostě okouzlující
a ve světě pařížských Židů, v pompézním 16. obvodu,
byl nepřehlédnutelný.
Někdy je mu úplně všechno jedno.
Mně se to líbí, připomíná nějakou postavu z románu.
Vzal si Annu,
dceru miliardáře
Clauda Draye.
Dobře jsem se s jeho budoucí ženou znala.
Jmenovala se Anna Drayová.
Sestry Drayovy byly čtyři,
všechny děsně rozmazlené otcem,
co se koupal v penězích.
Byly to takové Kardashianky.
Otec jim nedokázal nic odepřít,
ale byl to dobrý člověk.
Claude a Arnaud si byli vždycky blízcí.
Byl pro něj milovaným zetěm.
Arnaud ale od začátku věděl, co chce.
Jakmile si Annu vzal, obrátil pozornost jinam.
Vzal by si Annu, kdyby byla chudá?
Nevím.
Ten s tím koštětem vypadá jako Satan.
Nebo čaroděj.
Vyděsil mě.
Kde jste ho našli?
Nezaplatili jste mu za to, doufám? Určitě jo.
Arnauda jsem znal podle jména a reputace.
A on znal zase moji pověst.
Když lidi ve sféře peněz a obchodu dosáhnou dokonalosti,
chtějí se setkávat a obchodovat spolu.
Setkali jsme se v Deauville.
Chtěli jsme to oba.
Prosím, Arnaude, pojď nám o tom říct.
No tak, Arnaude!
Vidíte toho playboye?
Přísahám na život své matky. Koukněte na toho playboye.
To je Arnaud Mimran.
Je to on. Je tady!
Arnaud Mimran a Mardoché Mouly pocházejí z různých světů.
A jediné místo, kde se mohli setkat,
bylo u zeleného plátna v herně.
Arnaud Mimran si nepochybně myslel,
že Mardoché Mouly
je zábavný, lstivý, ale neškodný člověk.
A Mardoché Mouly si myslel,
že Arnaud Mimran
je nespoutaný zásadami etikety,
dychtivý setkávat se se špatnými lidmi
a nesmírně bohatý.
V té době byl Marco
v podstatě na mizině.
Neměl moc peněz.
Byl tam i někdo třetí.
Marco mu volal, ať přijde do Deauville.
Chtěl ho Arnaudovi představit.
A Arnaud se s ním chtěl setkat,
protože o něm slyšel.
A Marco sebral rodinu a auto
a dojel do Deauville, kde se setkali.
Vešel jsem do kasina. Byla tam ruleta.
Pořád jsem sázel na osmičku.
A nic.
Na konci mi zbylo 10 000 eur.
Vsadil jsem je na osmičku.
A říkal jsem si: „Když to nevyjde,
sundám si boty a mrštím s nimi na stůl.“
Osmička nevyšla.
Rozházel jsem stůl.
To byla historka o botách.
Všichni se rozesmáli, i Arnaud,
protože to si nikdo nedovolí.
Usmál se. Takže se mu to líbilo.
Takové gesto mu bylo blízké.
Řekl: „Nechcete přijít na večeři?“
Přišel jsem tam. Byl to velký dům, všude číšníci.
Byli tam bankéři, byznysmeni, všichni.
To byla moje šance získat peníze zpět.
Pak moje žena řekla: „Marco, to je nádhera.
Začni makat. Chci taky takový dům.“
Arnaud působil na burze.
Chodil na velké burzy.
Pro nás to byl fakt pracháč.
Zpočátku byl Arnaud Mimran ve světě podvodů
s DPH a daněmi
naprostým cizincem.
Arnaud Mimran pracoval
jako makléř na finančních trzích
a společník správcovské společnosti 3A Trade.
Hodně se o něm mluvilo
v burzovní komisi
kvůli jistým podezřelým operacím.
Nikdy nebyl odsouzen. To je třeba jasně říct.
Mělo jít o insider trading.
Arnaud Mimran měl tvář rošťáka z bohaté čtvrti.
Zapadl by do nóbl společnosti
i do prostředí bývalých pašeráků drog nebo lupičů.
Po třech týdnech se objevil v Tel Avivu
na charitativní večeři uspořádané na podporu Netanyahuovy strany Likud.
Co na něm Souied a Mouly viděli?
Mimran byl v úplně jiné lize.
Odmalička trávil čas s jinými lidmi
a měl kontakty.
Vyrostl v 16. obvodu. Znal místní honoraci.
Patřil vlastně mezi smetánku.
Nehrál si na to. Byl to jeho svět.
Pocházel ze světa bohatých a zavedených lidí.
Kdežto ti druzí dva vyrostli v Belleville.
Uhranul je,
vždycky toužili být jako on.
A poprvé ucítili, že to mají na dosah.
Sice v tom světě byli cizí, ale měli potřebné prostředky.
Na začátku museli najít způsob, jak se dát dohromady.
Potřebovali investory,
kteří by je financovali.
Byl to takový start-up.
Arnaud Mimran měl vysokoškolské vzdělání
a uměl se pohybovat na finančních trzích.
Mohl přispět technickými dovednostmi,
protože oproti kupčení s telefony,
které se prodávají na krámě,
je trh s povolenkami mnohem podobnější
finančnímu trhu.
Je třeba si uvědomit,
že podvod na této úrovni
již vyžaduje jisté promyšlené finanční operace
s cílem zakládat fiktivní společnosti po celém světě
a otevírat offshoreové účty.
Já měl na starosti hlavně banky,
takže co se řízení obchodu týče,
já věděl, jak mluvit s bankéři.
Bankéři musíte předložit příběh,
Nemůžete přijít s umírající společností
a něco mu začít nutit.
„Ano. Jaký má obrat?“ To je na nic.
Přišel jsem a pozdravil.
„Zdědil jsem 300 milionů eur po otci.
Chci to s vámi zkusit.
Vyzkouším, jak se vám bude dařit,
a případně k vám převedu celé svoje portfolio.“
Bankéř se rozklepe.
Rozvine červený koberec, ale firma má nulovou hodnotu.
Ale vy mu musíte dát dobrý příběh.
NIKÓSIE, KYPR
Jednou jsem jel na Kypr založit pár účtů.
Jel jsem na Kypr s personálem.
Vzal jsem vyfintěnou sekretářku, oblek…
Koupil jsem kufřík.
Uvnitř jen pero a papír.
Vzal jsem falešného bodyguarda s vysílačkou.
Když na něj fouknete, přepadne.
Ale vážil 400 kilo.
Šel jsem do banky. Nevěděl jsem, jestli to půjde.
Myslel jsem, že to bude těžké.
Banka měla divný kyperský název.
Vypadala jako pizzerie.
Bankéř řekl: „Uhlík. Dobře. Účet u nás. Moc dobře.“
A hned mi účet otevřel.
Na jaře roku 2008 byl trh volatilní.
Bylo to typické,
protože lidi zajímala jediná věc,
vybrat daň z přidané hodnoty, ale neodvést ji.
Lidi si myslí, že je to složité,
ale je to hračka. Je to jednoduché.
Hračka?
Nepřehánějme. Pokusím se to ale vysvětlit.
Založíte dvě společnosti.
Jednu ve Francii a druhou jinde ve Evropské unii.
Vaše německá firma koupí uhlíkové kompenzace za milion eur
na burze BlueNext.
Jelikož jde o směnu mezi dvěma zeměmi EU,
není tam DPH.
Vaše německá firma pak kompenzace přeprodá
vaší firmě se sídlem ve Francii.
A vaše francouzská firma
je přeprodá zpět BlueNextu.
Protože jsou obě ve Francii, platí se DPH
a vy dostanete 1,2 milionu.
Měli byste státu vyplatit 200 000 eur za DPH,
pokud tedy nezmizíte a peníze si nepošlete na offshoreový účet.
Za pár minut jste vydělali,
tedy ukradli, 200 000 eur.
A pak začnete znovu
a znovu.
A točíte peníze mezi Hongkongem, Singapurem
a daňovým rájem.
Někteří lidé přestali,
když si vydělali pár milionů eur.
Ale jiní jako trojice Mimran-Mouly-Souied
chtěli hrát až do poslední minuty.
Jako lidé závislí na pokeru,
co vsadí všechno, ještě než viděli svoje karty.
Každý den znovu obchodovali s tím, co vydělali?
Snad i několikrát denně.
Při každé transakci máte 20% zisk,
což je dost.
V poctivém podnikání takového návratu nikdy nedosáhnete.
Ne v takové výši.
A tak to rychle stoupalo.
Samy Souied založil tým.
Každý měl předem určenou roli.
Nesměli se nechat chytit při činu.
Pracovali celý den u počítače.
Potřebovali jen počítač a telefon.
Měli dlouhou pracovní dobu. A z bezpečnostních důvodů se střídali.
Několik dní to probíhalo v hotelovém pokoji v Tel Avivu.
Pak se přestěhovali do domu v Herzliji
a pak zase jinam.
Během osmi měsíců, kdy podvod probíhal,
Marco nezůstával v Izraeli.
Záznamy o jeho příjezdech a odjezdech jsme viděli
v policejních zprávách z letiště Bena Guriona.
Zároveň jsme zjistili, že se v Izraeli několikrát sešel s Arnaudem Mimranem.
Měl na vše dohlížet.
Někdy šel něco vyřizovat se Samym,
který měl shánět makléře.
On měl ve skupině specifickou roli prodejce.
Čas od času tam musel být osobně.
V říjnu 2008 jsem jsem se doslechl,
že se na trhu pohybuje Marco Mouly.
Pomyslel jsem si: „Dlouho nevydrží.“
Kdekoliv se objeví,
tam nic dlouho nepřežije.
Dveře Banque de France byly otevřené.
Člověk tam mohl jít a nabrat si peníze.
Tak to je.
Ale já jsem z toho neměl ani frank.
Nezúčastnil jsem se toho.
Soudce mi zakázal opustit zemi.
Nemohl jsem do Vegas ani jinam. Zůstal jsem ve Francii.
Pozvali mě, ale já nemohl.
Zábava se rozběhla beze mě.
Číslo 777 je soukromý let z Las Vegas,
který patří hotelu Wynn
a létá pro nejbohatší klientelu.
Zaplatili nám orientální orchestr,
aby nás bavil a dostal nás do nálady,
aby z nás vytáhli všechny peníze.
Vyprskli jsem smíchy.
Věděli jsme, jací jsme pitomci.
Jedete do Las Vegas na tři noci. „Ano, pane Mouly.
Ano, Rolls na vás čeká.“
Máte k ruce tři miliony dolarů.
Nerozumíte ničemu. „Vážně? To je všechno?“
Hrajete si na Puff Daddyho.
Jdete do restaurace.
Přinesou vám víno za 45 000 dolarů.
Je dobré.
Ale nepoznali byste ho od vody.
Jiný by to snažil skrývat.
Možná se ve skutečnosti bál.
Chtěl utrácet od rána do večera.
Utrácet je těžké.
Zkuste utratit 100 nebo 200 tisíc za den.
Nejluxusnější paláce na světě.
Služebná 24 hodin denně.
Vstáváte, kdy se vám zachce.
Když máte chuť na sladké, dají vám ho do pusy.
Nechcete, aby to skončilo. Pořád jsem něco potřeboval.
Ten, co postavil Las Vegas, byl frajer.
Bravo. Je to Disneyland pro dospělé.
Takové je Las Vegas.
Hlavní postavy jsou lidé
a vedlejšími postavami
jsou Ferrari, McLareny, Rolexky
a pokerové stolky.
Jednou byl Arnaud ve Vegas se Samym.
Samy prohrál nejméně 1,5 milionu eur.
Arnaud řekl: „Nic neplať. Zaplatím to.
Na můj účet.“
Arnaudovi byly prachy ukradený.
Ať už je vydělá, nebo ne, chce se jenom bavit.
Smyslem jeho života je zábava.
A rozkoš.
Jednou jsem třeba hrál poker
a on řekl hráči vedle:
„Sněz dva banány se slupkou a dám ti 30 000 dolarů.“
Já bych to udělal.
Chlápek si vzal dva banány.
Snědl je.
A dostal 30 000.
Za deset minut se zhroutil.
Museli jsme volat sanitku.
PROSINEC 2008 – LEDEN 2009
- Dělej. - Jde to odevšad.
Vegas je šílený místo.
Jedou do Las Vegas vyhodit miliony eur,
o kterých věděli, že je prohrají.
A o co jim šlo?
Aby je někdo viděl, jak prohráli miliony.
Nic víc nechtěli.
Jiní milionáři jezdí do amazonské džungle
jíst kaučuk, ale to jim bylo ukradený.
Jednou byli v nočním klubu v Marrákéši
a začali z mezipatra rozhazovat bankovky.
Jako ve filmu od Scorseseho.
Jako ve Vlkovi z Wall Street. Jako Gordon Gekko.
Mardoché Mouly jednou řekl, že Samy mu ukázal život, jak ho neznal.
Ukázal mu život, o kterém nevěděl,
a bylo to naprosto úžasné,
tryskáč, všechno, co si kdy přál,
v podstatě život na lesklém papíře.
Když mi dáte miliony eur,
a tím myslím bankovky, opravdové peníze…
Pravda je, že neumím číst ani psát.
Vydělávám peníze jako vzduch.
Jak mám chápat moc peněz?
Dají mi je. Vezmu si je. Utratím je.
Je to čistě iracionální záležitost. Byly to obrovské sumy.
Byly to stovky milionů eur. Nakonec si koupili všechno.
Jakmile si koupíte
první Bentley, druhé, pak desáté, potom čtvrtý byt,
peníze už nic neznamenají.
Pronajali si tryskáče. Brali rodinu na víkend do Panamy.
Ty výdaje byly neskutečné.
Když vidíte, kolik utrácí za šperky, hodinky…
Peníze z podvodů s uhlíkem jsou stejně opovrženíhodné jako peníze z hazardu.
Nešlo o nikterak oslnivý mechanismus.
Díky těm penězům bylo možné všechno,
ale ztratil se smysl.
Ptáte se mě, kolik jsem vydělal?
Uvěříte mi, když řeknu, že nevím?
Ve spisu této trojice
Mardoché Moulyho, Arnauda Mimrana a Samyho Souieda
se uvádí škody ve výši 283 milionů eur,
což je obrovská, podstatná částka.
KANCELÁŘE BLUENEXT, PAŘÍŽ
Jak si BlueNext uvědomil,
že se na jejich burze děje něco podezřelého?
Zjišťovalo se to postupně.
Je to nový trh,
o kterém nebyly k dispozici žádné informace.
A BlueNext a jeho partneři
si od října 2008 začali všímat
jisté neobvyklé aktivity,
která neodrážela očekávanou realitu trhu.
ZEMĚ: KYPR
CITLIVÁ TRANSAKCE Z/DO RIZIKOVÉ ZEMĚ (VÝZNAMNÁ ČÁSTKA)
UHLÍK: CITLIVÁ TRANSAKCE Z/DO RIZIKOVÉ ZEMĚ (VÝZNAMNÁ ČÁSTKA)
Před říjnem 2008
moc lidí o uhlíkovém trhu nevědělo.
Ani moji analytici, ani já.
Museli jsme se všechno naučit.
Na začátku června 2009,
když ministr oznámil
blížící se konec DPH na uhlíkové burze,
jsme konečně mohli
svoje odhady zpřesnit.
Rozdíl mezi burzou den před tím a den poté
přibližně odpovídá objemu podvodného trhu.
V TRACFINu nás nic nepřipravilo
na zjištění,
že burza je z 80 % nebo dokonce 90 % zkorumpovaná.
Když jsme začali sčítat
podezřelé transakce, o kterých nás varovali,
vyšly nám z toho desítky milionů.
V lednu a únoru 2009
jsem samozřejmě netušil,
jaký dopad to bude mít po pár měsících.
Tento případ
jsem si ponechal osm let.
Stydím se za to,
protože i když případ trvá dva, tři, čtyři roky…
Bylo to náročné,
protože jsme měli jen malý kousek skládačky.
Unikala nám celá řada věcí.
Nevěděli jsme, co nevíme.
Část reality nám zůstávala skrytá.
Bylo to jako skládat skládačku,
která má 1 000 dílků,
ale my měli po ruce jen 20 nebo 30.
Po půl roce jsme pořád nerozuměli ničemu.
Byly tam nastrčené firmy,
spousta různých společností,
krycí podvodné firmy,
obrovská síť transakcí
a celá řada offshoreových účtů.
Málokdy jsem zažil,
aby člověk od začátku vyšetřování netušil, co vlastně hledá.
Kdo je zodpovědný?
Ti skutečně zodpovědní. Nikoliv nastrčené osoby.
Říkal jsem vyšetřovatelům: „Na bílé koně kašlu.“
Budete mi dělat bílého koně.
Zítra budete můj bílý kůň.
Šel bych online,
zadal vaše jméno a údaje,
zařídil bych vám rodný list, pas, všechno.
Je z vás bílý kůň.
Řekl jsem vyšetřovatelům, že těch 50 lidí mě nezajímá.
„Vyřešte to, nechci to vědět.“
Neodhalil jsem je. Nechtěl jsem to vědět.
„Ale chci vědět, kdo je za tím.“
Já bílé koně nehledal.
To dělal účetní. Ten zakládal firmy.
Používal hospodyně, pošťáky, taxikáře
a zapisoval je do firem.
A pak celou firmu prodal.
Prodával tak firmy všem týmům za 200 000 eur.
Všichni kupovali čtyři nebo pět firem týdně,
protože kdo neměl víc firem, byl ztracenej,
protože museli každý měsíc vykazovat DPH.
Daňový audit se provádí jen u malého počtu firem.
Podvodníci tak získali čas
sbalit se a zmizet.
Nebylo potřeba dělat účetnictví.
Založíte si tři firmy v Hongkongu a když odcházíte z banky…
Víte, co vám dají?
Dají vám autentikátor.
To jsem taky pochopil až po čase.
Je to vzdálený generátor kódů,
který umožňuje správci
provádět transakce na dálku.
Když máte miliony v Hongkongu,
pošlete si něco do Singapuru.
A něco do Dubaje.
Do Izraele, Maroka, na Kypr
a za den tak obejdete celý svět.
Jedním kliknutím.
Prověřit jeden účet mi trvá rok.
Byl jsem poražen. Neměl jsem šanci.
Bylo to jako kouzlo.
Vydělat peníze bylo tak snadné.
Nemyslíte?
Tenkrát jsem myslím netušil,
že má systém zásadní vadu v tom,
že na kompenzace uvaluje DPH.
Nevěděl jsem to,
protože jsem si nedokázal představit,
že by někdo tak začarovaný kruh mohl vytvořit.
Z dějin víme, že se nevyplácí podceňovat chytrost lidí.
Jakmile necháme v systému díru,
najde se nespokojený chytrák, co ji zneužije.
Marco Mouly.
Někdo tvoří dějiny,
jiný je vypráví.
Já vám budu vyprávět.
Tak do toho.
Z Belleville do Ženevy,
přes Monako.
Prozradím vám jednu věc,
nic z toho nemělo cenu.
Přišlo za mnou několik lidí
a chtěli o mně napsat písničku.
Z legrace jsem řekl: „Fajn, ale text napíšu já.“
A něco jsem vymyslel.
Jsem ten nejhezčí lhář,
pro vás třeba zloděj.
Ale když se mi zalíbíte,
nezklamu vás.
A je to. Jsem volný!
Zábava už čeká.
Chtěli mě zaříznout,
ale Bůh mě neopustil.
A je to. Jsem volný!
Zábava už čeká.
Marco Mouly.
Promiňte, pane prezidente!
Jsem blázen,
dělal jsem to pro mámu!
Marco Mouly.
Pane prezidente!
Jsem blázen,
chci si to vynahradit.
Nikdy jsem nestál na místě,
ale věděl jsem, jak si uchovat úroveň.
Jestli mě hledáš, nevolej mi.
Budu určitě v paláci.
Marco Mouly.
Promiňte, pane prezidente!
Jsem blázen,
udělal jsem to kvůli mámě!
Díky.
Je to vtipálek. Úplný šílenec.
Ale líbí se mi.
Jsem rád jedině za to, že pohled na ty podvodníky
ve mně vyvolává pocit jisté pokory,
když si uvědomím,
že mě odrovnali tak,
že jsem se jen těžce vzpamatovával.
Tenkrát jsem se domníval, že na to mám.
Ale v chytrosti jsem na ně neměl.
Akorát nejsem ve vězení ani v rakvi,
což je výhoda.
14. ZÁŘÍ 2010
Nikdy by mě nenapadlo,
že to bude nebezpečné.
Býval bych za to dal ruku do ohně.
Tu noc jsem hrál karty v kavárně v 17. obvodu
s několika přáteli, včetně Marca Moulyho.
Bavili jsme se, hráli belote,
trochu jsme pili.
Pak přišel telefonát. „Zastřelili Samyho.“
Volal jsem někomu a ten mi řekl: „Souieda zabili v Port Maillot.“
Odešel jsem v slzách. Šel jsem rovnou do Porte Maillot.
A nepustili nás tam.
Bylo to hrozné.
KONGRESOVÉ CENTRUM
Dorazili jsme do Porte Maillot, kde byla policie a hasiči
a na zemi leželo tělo.
Když ho odkryli, věděl jsem, že je konec.
MŘÍŽ A OBĚŤ
Nečekal jsem to.
Pořád to nechápu.
Pro mě je Samy je pořád tady.
I když tady už není…
Víme, že už s námi není, ale…
Necháme toho.
Mám ho rád a posílám mu pusu.
Rád bych změnil téma.
Na co čekáte?
Nechtějte, abych tady brečel. Nebudu.
Já mám svoji hrdost.
Je podle vás lepší být chytrý, nebo inteligentní?
Člověk musí být chytrý.
Oni jsou.
Co je inteligence?
Inteligentní člověk vidí rvačku a zaplete se do ní,
protože věří, že z ní vyvázne.
Chytrý člověk vidí nebezpečí a vyhne se mu.
Samyho Souieda v Porte Maillot zavraždili
dva muži, co přijeli zezadu na mopedu.
Všichni si samozřejmě lámeme hlavu,
co ta vražda měla znamenat.
Jaktože to došlo tak daleko?
Došlo to tak daleko kvůli sporům
mezi lidmi, kteří se kolem tolika peněz pohybovali.
Když zisky začnou klesat
k hranici 280 milionů dolarů, jak dne odhadujeme,
peníze se rozdělí podle příslušné role.
Souied by řekl: „Dvě stě míčů pro mě.“
Šedesát nebo sedmdesát pro Moulyho.
A Arnaud Mimran, investor, měl získat nejmenší podíl.
Přibližně 10 nebo 15 milionů.
Pokud tu částku napřed odsouhlasíte
a dostanete za svou investici náhradu,
ale mezitím už zjistíte, jakou měla návratnost,
cítíte jistou hořkost,
když si uvědomíte, že vám nedávají,
na co podle vás máte nárok.
V tomto případu jsme zjistili,
že tam mohli být i policejní informátoři.
Bez komentáře.
Bez komentáře. Stačí?
Později byl vyslýchám anonymní svědek.
Tvrdil, že Arnaud Mimran cítil jistou zášť
a začal být arogantní.
Říkal si: „Jak je to možný?
Ti dva šmejdi jsou skoro desetkrát bohatší než já.
Neuvěřitelný. Jsem nula.“
Dívali se na něj s pohrdáním.
A on to nevydržel.
Tam to nepřátelství na první pohled začalo.
SLYŠENÍ ANONYMNÍHO SVĚDKA
Mimran v depresi začal prohrávat obrovské sumy peněz.
Dostal se do dluhů, když v sázkách přišel o všechno.
Arnaud navrhl investice na burze.
Díky své pověsti se těší důvěře.
Arnaud měl vyzvednout peníze od Sammyho,
protože nikdo nevěděl, že je bez prostředků.
Lidé blízcí oběti ze zločinu
podezírají Arnauda Mimrana.
„Investor“ se ho zbavil,
aby nemusel splácet půjčku 60 milionů dolarů.
Nájemní vrazi na mopedu ho zastřelili pistolí s tlumičem.
Blízko těla byla nalezena částka 300 000 eur
a tento prsten ve tvaru lebky.
Byl určený pro jeho přítele, který ho měl dát své manželce.
Jak tedy zní hypotéza?
Mimran nemohl splatit
těch 60 milionů, co si půjčil od Samy Souieda.
Mohl si myslet,
že nejlepší způsob, jak Souiedovi nezaplatit,
je nechat ho zmizet.
A než se vrátil do Izraele,
zorganizoval na poslední chvíli
falešnou schůzku v Porte Maillot
a vybranou osobu mezi třemi či čtyřmi lidmi
označil tím, že jí dal onen prsten.
To byl signál pro zabijáky v úkrytu,
aby jednali.
Podle našich zdrojů
poskytl policii cenné detaily anonymní svědek.
Vidina zisku obyčejné podvodníky
donutila objednat si nájemnou vraždu.
Arnaud Mimran…
našel někoho, kdo mohl Souieda zabít,
protože Samy Souied byl zároveň podezřelý ze zabití
Amara Azzouga známého jako Modrooký Amar
pár měsíců před tím.
Mimran se prý dal dohromady
s Amarovými přáteli, kteří byli na Souieda taky naštvaní.
Našli společné téma. „Tvůj nepřítel je můj nepřítel.“
„Spojíme síly a zbavíme se tý vši.“
A to je naše hypotéza.
Výpověď anonymního svědka.
Kdyby mě poslouchal…
- Ne, nemluv… - Ne.
Kdyby mě poslouchal, nebyl by teď mrtvý.
Zešílel z peněz.
Jednou mi řekl: „Nic se mi nemůže stát.“
Ptám se: „Proč?“ Řekl: „Mám moc peněz.
„I kdyby unesli někoho z mé rodiny,
zaplatím za ně klidně deset melounů.“
Věřil, že je nedotknutelný.
V životě má každý svoje místo.
Dělník je dělník. Zloděj je zloděj.
Gangster je gangster. Vrah je vrah.
On skákal od jednoho k druhému.
- Ne, počkej. - Ne.
On chce…
- Nemohl to zvládnout. - Co to povídáš?
To je Samy! Tvůj kamarád.
- Tvůj kamarád. - Můj a tvůj.
Co mám jako dělat?
- Takhle mluví jenom blázen. - Tak proč umřel? Tak vidíš.
Jdu na cigáro. Lezeš mi na nervy.
Umřel, protože myslel, že je něco, co není.
Boháč jako on se musí držet při zemi.
Tak to je.
Ptali jste se na to Marca?
Když se to stalo, neměl jsem šanci s ním mluvit.
Ani teď o tom s Marcem nemluvím. Neopovažuju se začít.
Nemám chuť se o tom bavit.
Nechte si ty otázky.
Říkal jsem to už 150krát.
- Je váš nejlepší přítel? - Seru na to.
Měli jsme mluvit o Marcovi.
Ty vaše vraždy a CO2 už mě serou.
Chcete slyšet o vraždách?
Běžte na policii. Mají tam složky jako kráva.
Desetkrát mě vzali do vazby!
Už mě s těma vraždama neobtěžujte.
Je mi to u zadku.
Nebyl jsem tam. Nic nevím. Sepsal jsem výpověď.
Dojděte si pro ty výpovědi.
Jsou pěkně uspořádané.
Řeknu vám jméno soudce. Říkal jsem to desetkrát.
Nechci to říkat po čtyřicátý.
- Už jsem vám to řekl. - Nevzpomínám si.
Ano, říkal jsem to.
A taky to ostatní. Přestaňte mě srát.
Podvodníci nevraždí.
Nestřílí na lidi z pistolí
a neuchylují se k násilí.
Nevědí, jak na to.
Vyhledají někoho, s kým byli ve vězení,
a řeknou: „Poslyš.
Ten si ode mě půjčil tolik peněz.
Přines mi je, rozdělíme si je.“
Ale tohle jsou zabijáci.
Zvířata. Předátoři.
Nejsou žádná charita.
Když je povoláte, dávejte pozor.
Jakmile ho pozvete dovnitř, neodejde.
Je tam doma. Vezme si všechno, co máte.
V téhle věci už se prolilo hodně krve.
Miliony zažehly jiskru závisti
a někteří z majetných podvodníků
vědí, že je na jejich hlavu vypsána odměna.
To je moje žena. Buďte ticho.
Jo, zlato?
Před hodinou? Proč?
O co jde?
Nevím. To mi neřekla. Proč?
Možná jí došla baterka.
Jdu ven.
Promiňte. Moje dcera od rána nebere Cindy telefon.
Máme obavy.
Od chvíle, kdy Marca pustili na podmínku, se o něj bojím.
Hodně. O něj i jeho rodinu.
On se podle mě taky trochu bojí.
Vím to jistě. Někdy není ve svý kůži.
Bývá zamyšlený. Bojuje sám se sebou.
Hodně přemýšlí.
A předtím takový nebýval.
Na všechno vždycky kašlal. Teď ne.
To je normální. Má rodinu. Má ženu, která ho miluje.
Děti, vnoučata.
Leda by snad odjel ze země.
Někam, kde to nikdo nezná. To by pro něj bylo nejlepší.
ODCHOZÍ HOVOR Č. 221 ZE DNE 19,04.2013
Mouly: Haló?
Mimran: Jo.
Mimran: Nezestárneme. Manu nás zabije rychle.
Mouly: Toho se bojím. Musíme na policii.
Mimran: Ne, nech ho být.
Mouly: Jo, ale problém jsem já. Zabije mě, ne tebe.
Mimran: Tebe zabije prvního?
Mouly: Vím, že nejdřív zabije mě,
protože chce peníze od tebe.
Ví, že mu nedám ani cent.
Marco a Arnaude, Manu pro vás má vzkaz.
Brzy nashle.
V tom je všechno.
To znamená, že víte, kdo, kdy a kde.
Textová analýza.
Víte kdy. Víte kde.
To je video
s výhrůžkami.
Vy jste ho viděli. Takže ho viděl i soudce.
Řeknete mi, co se v tom videu děje?
Kdybych video vytvořil já,
chytli by mě, odsoudili a zavřeli.
Ale co chcete? Oni to dovolí.
Já neběhám na policii.
Ale v tom problém není.
Nikdo vás nemůže bránit.
Jste úplně sami ve svým světě.
Musíte to zvládnout jako dospělej člověk.
A to je to nejhorší.
Bojíte se o svoji ženu, děti a všechny blízké.
A stane se z vás někdo jiný.
Arnaud Mimran se tehdy setkal s italskou televizní hvězdou z Paraguaye
a začali spolu bydlet.
Přes noc opustil Annu, dceru Clauda Draye,
která ho šíleně milovala.
Seznámili se jako mladí. Byl její životní láska.
A on se v noci sebral a nastěhoval k téhle holce.
A potom nepřekvapivě
mezi ním a rodinou jeho ženy, hlavně Claudem Drayem,
došlo k hádce.
Pronajal si vilu v Saint-Tropez naproti Drayům
a jezdil tam s novou partnerkou.
Naprosto záměrně je provokoval.
Mezi Arnaudem a Drayovou rodinou
narůstala nenávist.
Načež Claude Dray přišel s radikálním řešením.
Obrátil se na vyšetřovatele v případu uhlíkové daně
a svého bývalého zetě udal.
ÚŘEDNÍ ZPRÁVA PŘEDBĚŽNÉ VYŠETŘOVÁNÍ
Vede hýřivý život.
Nakupuje vozy: Rolls Royce, Lamborghini…
Má jachtu. Létá soukromým letadlem.
Ve Francii na své jméno nevlastní nic.
On a Arnaud mohou mít vazbu na vraždu Samyho Souieda
kvůli dluhu 700 000 eur.
Arnaudova tchána jsem samozřejmě znal.
Pro mě je to neuvěřitelný muž.
Nebyl to můj blízký přítel.
Byl to gentleman a respektoval mě.
Prý mě pomlouval.
Ale nevím proč.
Podle mě proto, že jsem byl Arnaudův přítel.
Claude Dray byl ponížen.
Jeho dceru nedůstojně opustil
její poněkud neotesaný manžel.
Claude Dray se za každou cenu
chtěl Arnaudu Mimranovi pomstít.
Okenice jeho vily v Neuilly
se od začátku týdne neotevřely.
V úterý ráno nalezl komorník 76letého Clauda Draye doma mrtvého.
Zabily ho tři kulky do krku.
Na místě činu
ale vyšetřovatelé nenašli žádné známky boje ani násilného vstupu.
Můžu o tom mluvit. Je to záhada růžového pokoje.
Nikdo nemůže dovnitř ani ven.
- Žlutého. - Žlutého, růžového, zeleného, co já vím.
Ale bylo to divné.
Dozvěděli jsme se, že zemřel ve svém domě v Neuilly
následkem střely do hlavy. Nebo do krku.
Pan Dray nebyl gangster.
Byl to obchodník a měl spoustu peněz.
Je to pořád stejné.
Lidem to leze do hlavy.
Samy, pan Dray…
Když ty vraždy pospojujete, je evidentní,
že v Paříži působí tým zabijáků,
a my neznáme jejich jména.
Média informovala o tom,
že pan Dray žádal o pomoc státu
například ve věci cla,
aby svého zetě očernil.
Když to vyšlo v novinách,
celou rodinu to přesvědčilo.
To neznamená, že můžeme dokázat,
že za vraždou pana Draye stojí jeho zeť.
Opustím jeho dceru, za tři roky ho zabijou, a můžu za to já?
Po třech letech. Já Clauda tři roky neviděl.
Je to dědeček mých dětí.
Patnáct let jsme si byli blízcí.
Zastřelili ho. Hnus.
Když jste viděl v novinách své jméno ve spojení s vraždou, jaké to bylo?
Policie mě naštvala.
Když někoho zabiju a obviní mě,
nezabiju přece druhého člověka. Ani třetího.
To by každýho praštilo přes oči.
Mám tolik… Někdy se ptám sám sebe. Zdá se mi to neuvěřitelné.
Na pohřbu nesl rakev svého tchána.
Dlouho jsem si tu fotku prohlížela.
Nemůžu tomu uvěřit.
Bylo by to příšerné zvěrstvo.
Neumím si představit, jak by ten člověk
mohl porušit první přikázání.
Klidně vám ukážu svoje zranění.
Jasně.
V den, kdy se mě pokusili zabít,
jsem schytal kulku čtyři milimetry vedle mozku.
Vlétla dovnitř nosní dutinou
a vylétla tady.
Další mě trefila
do paže a roztrhala mi celou ruku.
Další do ruky,
kde je vidět jizva.
Pak mě trefili
sem. Dvě nebo tři do břicha,
jednu do plic.
Jedna, dvě, tři, čtyři, pět, šest, sedm, osm.
A jedna do zadku.
Takže jsem měl v těle devět kulek a…
Tak co?
V prosinci 2016 Dominiqua Gheze zasáhlo devět střel.
Je zázrak, že přežil.
On je v případu tím, kdo zná Mimrana a Moulyho nejlépe.
Měl k nim blízko.
Dominique Ghez má zločinecké přátele.
Měl prý blízko k jistým lidem na východním předměstí Paříže.
To není pravda.
Absolutně ne.
Jsem trochu chvástal.
S lidmi z organizovaného zločinu jsem se nikdy nezapletl.
Ale pravda je, že se nebojím boje,
je mě hodně slyšet a…
Pracuju,
ráno vstanu a jdu do práce, aby měla moje rodina co jíst.
Jednoduše řečeno. Pak jsem si vysloužil falešnou pověst.
Do případu CO2 zapojen nebyl,
kompenzací se ani nedotkl.
V době, kdy podvod probíhal, byl ve vězení.
Ale zaráželo nás, jak se všude zjevuje
jako nějaký duch.
U každé vraždy v tomto příběhu,
u všech hlavních zvratů
se Dominique Ghez motal.
Byl u toho, když zavraždili Samyho Souieda.
Když vyšetřovatelé zatýkali Arnauda Mimrana,
našli Gheze v kuchyni.
Je jako vodoznak.
Je úplně všude, ale není ničím vinen.
Policie se každopádně může ptát:
„Neví toho Ghez trochu moc?“
GHEZOVA ADVOKÁTKA
V případech těchto vražd, ale i obecně platí,
že se musíme od něčeho odpíchnout.
Začneme u nábojnice nebo u svědka,
u známého předmětu, u záběrů z kamery a tak dále.
V případu pokusu o vraždu, jehož obětí byl pan Ghez,
nemáme vůbec nic.
Nenašla se žádná nábojnice.
Nikdo nedokázal identifikovat střelce, i když je zde nedaleko
v 16. obvodu restaurace Le Flandrin.
V 16. obvodu lidé na střelbu nejsou zvyklí.
A my začínáme od nuly.
Dominiquu, vy jste při svém osobním pátrání střelce nalezl.
Na to bych nerad odpovídal.
Jakmile nashromáždí majetek,
měli by přece logicky někam zmizet
a utrácet peníze v tichosti na pláži v Kostarice.
Ale ani náhodou!
A tam celý problém začíná.
Tam to celé vypěnilo.
Začali umírat jak mouchy.
Přítele jim zabili v Porte Maillot.
Amara zastřelili v baru v Saint-Mandé. V Paříži stoupá nervozita.
Chlapi tahají z kapes nože a chtějí je stáhnout z kůže.
A oni se zatím v Paříži promenádují v kožichu, rozdávají vizitky,
pletou se do šoubyznysu a organizují pompézní bar micva.
To je hlavní problém všech, co v tom případu figurují.
Neuměli nebýt v centru pozornosti a neupozorňovat na sebe.
A tady to je. Otec pořádá oslavu pro synka.
Tiše.
- Malou oslavu. - Malinkou.
Při obřadu bar micva
se jí, pije, slaví a druhý den už nic nevíte.
Ale na hvězdy nezapomenete.
Byl tam Gad Elmaleh. Byl tam Nikos.
Marco hýřil nápady…
Byl tam M. Pokora.
Byli tam Sexion d'Assaut, Maître Gimse.
Cyril Hanouna!
Byl tam…
Když jsme s Arnaudem slavili bar micva, byli všude policajti.
Poznáte je a necháte je na pokoji.
Je to jedno. Ať jedí a pijí a jsou šťastní. Jsou zvaní.
Dámy a pánové,
jsou tu někteří lidé bez pozvánky.
Poznáme je. Žádný strach.
Jsou tu špióni.
Dámy a pánové, nemusíte mít strach.
Máme tu soukromé detektivy, kteří všechno sledují.
Policie si vytipovala některé večírky
a sledovala určité lidi.
Ale opakuji, to bylo bez…
to bylo před tím, než byla zjištěna fakta a rozběhlo se vyšetřování
a než byla zjištěna komplexní spojitost
s děním v zákulisí
a s tím, a proč jsou lidi z podsvětí či organizovaného zločinu v kontaktu
s rozhazovačnými kšeftaři.
Pharrell Williams nebyl dobrý.
Nemělo to atmosféru.
Líbí se mi Akon.
Buff Daddy, to je jiná liga.
Bylo tam všechno.
Holky, večírky, peníze. Všechno, co si můžete přát!
Máte chuť s ním odejít.
Arnaudův problém byl, že zval jen bohatý lidi.
Já zval bohaté i chudé. Proč?
Protože se musí mísit.
Potřebujete smolaře i snoby.
„Tak dobrá.“
Chudák vám vezme dort přímo ze stolu.
Bez toho to není žádná zábava.
Jednali jsme s lidmi,
kteří byli zběhlí ve finančních deliktech,
neustále porušovali zákon
a v určitém okamžiku museli přestat.
Museli jsme je dostat do bezpečí. Jinak by pokračovali.
23. DUBNA 2013
PAŘÍŽ, CHAMPS-ELYSÉES DNES ODPOLEDNE
Hrál jsem toho dne v klubu Aviation poker.
Vyhrál jsem 130 000 eur.
Vrátil jsem se domů jako obvykle a šel spát.
Uprostřed noci jsem se vzbudil.
„Tati, je tady policie.“
„Cože? Policie? Co se děje?“
Řekli mi: „Mouly, všechno se zabavuje.
Víš, proč tě zatýkáme.“
Vzali mě do bytu, co jsem zrovna koupil
a který nedávno prodali.
„Mouly, moc se předvádíš.“
O všechno jsem přišel.
Brali mi saka, kalhoty, boty.
Vzali všechno. Byl jsem na dně. Konec filmu.
Střih.
Ke dveřím mi dali oznámení o zabrání majetku.
Cítil jsem se jako nahý.
Vezmou vám srdce i duši, oblečení, všechno.
Začal soud v případu jednoho z největších podvodů za mnoho desetiletí.
V Paříží čelí 12 lidí obvinění
z daňového úniku ve výši více než miliardy eur
při podvodném nakládání s uhlíkovou daní.
Pamatuju si, že nám zavolal v neděli,
ať se na jeho případ připravíme.
Důkladně jsem mu přednesl fakta,
co hovořila proti němu.
Po deseti minutách řekl „To nevadí.“
A pak najednou
dorazil nějaký novinář.
Viděl jsem kameru. Marco chtěl udělat rozhovor.
Dle úřadů hrál Marco Mouly klíčovou úlohu
v plánování, přípravě, financování a praní peněz.
Svou roli zlehčuje.
Dlužil jsem něco příteli.
Řekl, ať založím dva účty, že to smažeme.
Já žádný uhlík nehledal.
Uhlík přišel za mnou.
Já myslel, že jde o kyslík pro hasiče.
Připomíná mi to výrok Saint-Justa.
Ten řekl: „Veřejné zdroje byly vytvořeny s cílem vyrovnávat nepřízeň osudu.“
Když berete peníze z veřejných zdrojů, omezujete tedy veřejnou solidaritu.
Velmi rychle si můžete spočítat, kolik nás ten podvod stál.
A přepočítat to na lůžka intenzivní péče nebo hodinovou mzdu pro lékaře.
Nejsou to abstraktní peníze.
Daly by se použít na konkrétní věci.
Pan Amar mi do očí řekl:
„Mouly, dostaneš osm let.“
Smál jsem se. „Počkat. Ještě ani nebyl soud.“
Řekl: „Budu žádat deset a dostaneš osm.“
Na konci soudce prohlásil:
„Rozsudek vydáme 7. července.“
A já mu říkám:
„Buďte laskavý, Ctihodnosti. Vydejte ho v září, jedu na dovolenou.“
Rozsudek měli zveřejnit 7. července v 9 ráno.
To znamenalo vězení.
Verdikt přišel v červenci.
V době mezi soudem a vynesením rozsudku
jsem byl s Arnaudem a dalšími.
On mi povídal: „Jdeme před soud.
„Neboj se. Nezavřou nás.“
Nechtěl jsem Arnaudovi říct, že mám strach.
On totiž ve vězení nikdy nebyl.
Čekal ho úplně jiný svět.
Myslí, že ho zavřou na pár měsíců. Ne.
Já vím, že se ven nedostanu.
Neví, jaké to je.
Myslí, že to nějak zvládne.
Prohlížela si to celní policie.
Vidíte?
Je prázdný.
Prý se nebojíte vězení.
Ale bojím. On je blázen.
Kdo by neměl strach?
Mám děti.
Samozřejmě se bojím. Ale co mám dělat?
Je šílený. Myslí, že je mi to jedno.
Arnaud Mimran byl předvolán ke slyšení.
Prokurátor žádal o deset let odnětí svobody.
Arnaud Mimran věděl, že prokurátor pro něj
požadoval trest deseti let a okamžité zatčení,
a byl jediný, kdo se dostavil k soudu,
aby si vyslechl rozsudek, s taškou s osobními potřebami,
protože tušil, že pravděpodobně skončí za mřížemi
na dlouhou dobu.
Proč to udělal?
Protože hráč, který hraje a prohraje, má zaplatit dluhy.
Přijetím rozsudku
ukážete dětem,
že za hloupost se musí platit.
Třetím důvodem je,
že Arnaud Mimran je typ člověka,
který z principu
neutíká.
Nastal 7. červenec.
Byl jsem s Arnaudem den předtím.
Šel jsem k soudu.
Šel jsem si k soudu pro rozsudek.
Zvonil mi telefon, protože jsem šel pozdě.
Podle mě to byl Bůh.
Zvonil mi telefon, já ho nezvedl.
A přišla mi zpráva.
„Marco, dostal jsi osm let s příkazem k okamžitému zatčení.“
Měl jsem problém.
Osm let. Co dalšího se mohlo stát?
Ukaž, žongluj!
Život je jako žonglování.
Jenom žonglování. Nic víc.
Peníze, policie, gangsteři,
všechno.
Rád se dívám na žonglování. Proč?
Podobá se to tomu, co dělám já.
Den po rozsudku jsem dostal zprávu na WhatsApp.
Koho nevidím? Marca Moulyho
v kočáře na ulici v Římě.
Na druhé fotce
s úšklebkem předstírá, že otevírá policejní auto.
U toho zpráva na jeden řádek.
„Rozsudek je moc přísný.“
A vzkaz pro mě.
„Nejsem na útěku.
Stahuju se. Měl jsem se stáhnout víc.“
Proč odjel?
Odjel, protože pochyboval, že…
Protože ho odsoudili k odnětí svobody a vydali na něj zatykač.
Být na jejich místě,
nešel bych k soudu, kde by mě rovnou zatkli.
Odjel bych. Napnul bych plachty.
Stačí?
Výborně.
Ty máš ale balanc.
Půjčíš mi svoje tělo.
Jo.
Marco se mohl zachránit. Byl v Izraeli.
Vrátil se. Přemýšlel o tom.
Řekl si: „Nedělal jsem to všechno pro to, abych skončil takhle.“
V den, kdy ho chytili, mi volal,
že ho zatkli ve Švýcarsku
a policie byla přívětivá.
A pamatuju si, že mi volal na mobil.
„Jak se máš, Titi?“ Já na to: „Fajn.“
On řekl: „Je konec. Dostali mě.
Odsedím si to. Nechtěl jsem se jít nahlásit na policii.
Chytili mě, ale to nevadí. Taková je cena.“
AHOJ, KAMARÁDE
TO JSEM JÁ, MARCO CHYTLI NÁS, BRATŘE
Mám historku, co se tě týká.
- Mě? - Byl jsi zrovna ve vězení.
Když probíhal můj soud,
jedna právnička si šla zakouřit
s jedním z prokurátorů, co tě odsoudil.
Řekla: „Pane prokurátore,
co se týče Moulyho.
Žádost u odvolacího soudu byla mnohem méně přísná než ta vaše.“
Řekl: „Jistě.
Protože veřejný státní zástupce u odvolacího soudu není Žid.
Měli si sehnat Žida jako já, protože když žaluji Žida,
napařím mu treha!“
- A ve skutečnosti? - Odvedli dobrou práci.
Na prokurátory se nemůžeme zlobit.
Přezkoumali důkazy, roznesli nás na kopytech.
Ale jenom nás.
Prokurátoři dělali svoji práci.
Mám s Amarem dobrý vztah.
Zdravíme se, respektujeme se.
- S Amarem? - Jo.
Amar?
Nezapomeň, že vytáhl záležitosti
staré 27 let!
Klidně mě odsuďte za to, co jsem udělal, ale ne po 27 letech!
Já byl v tom všem páté kolo u vozu. Kdo to řídil?
To ty jsi stál za vším!
Jasně jsi to řekl!
Já se na vás jen věšel! Jdu tam, kde to voní.
Využil jsi toho.
- Čeho? - Přestaň, Marco.
- Co? - Nevyužíval jsi systém?
O tom se nebudeme bavit.
Koušeš do ruky, co tě živí.
Vydělával jsi a zneužíval systém pořád dokola.
Ale všechno mi vzali.
Možná, ale i policie jednou řekla: „Škoda, že to skončilo.
Vaše sledování jsme si pěkně užívali.“
Ale to skončilo. To jsou vzpomínky.
Ale tak jsi to chtěl.
Chci ty peníze!
Proč pět let bručet, když z toho nejsou peníze?
Normálně podnikáš, zavřou tě, přestaneš, zůstanou ti peníze
a život je krásnej.
Dělali jsme jenom hlouposti. O čem to žvaníš?
Jenom pár hloupostí.
Uhlík není dobrý byznys, chvíli si žijete na vysoké noze,
předvádíte se
a máte milion problémů s gangstery
a milion dalších problémů.
- Kvůli rodině… - Rodině, manželce, dětem a všemu.
Říkám vám, že dá-li Bůh, už nikdy nepůjdu do vězení.
Budu dělat všechno čistě. Úplně mě zlomili.
Teď probereme obchody.
Teď jdeme do vězení, do La Santé.
Tak to je. Přes den sníte. V noci trpíte.
Sen zmizí.
Říká se, že existuje bůh a ďábel.
Kdo věří v Boha, věří i v ďábla.
A teď jedeme k ďáblovi.
Všechno končí.
Zavřou vás, skončí celý váš život.
Druhý den ráno nevíte, jestli vás na den pustí.
Může se stát cokoli.
Co se říká o Moulym ve vězení?
Že je miliardář.
Má peníze, tak je z něj dostaneme.
Některý chlapi jsou milí,
jiní jsou zlí a vrhají se na mě.
Ty milé ignorujete, to jsou mizerové.
Ty zlé občas praštíte, abyste udělali dojem.
Ale někdy nemáte dost síly.
Vracím se do svého hotýlku na ulici de la Santé 42.
Díky.
Ve tři odpoledne se rozhodl…
Rádio Fresnes, dobrý den.
Dnes začneme s často slýchaným výrazem.
„Ztrať se“. Nic jiného tady neuslyšíte.
Nic jiného nechceme, než se ztratit.
Doufám, že se vše vyjasní a pravda vyjde najevo…
a Marco Mouly jednoho dne řekne, co ví,
a všechno vyklopí
a vypustí ven věci, co v sobě drží.
Ať se na tom podílel přímo či nepřímo,
nemůže mít čisté svědomí…
a na rukou má krev.
Řekl jste, že Marco patří k vašim nejlepším přátelům.
Nejlepší přítel.
Byl to můj nejlepší přítel.
Říkal jste něco?
Řekl to on, nebo vy?
On.
Říkáte mi něco, co mě hodně zraňuje.
Jednou v Izraeli jsem byl na detektoru lži.
Byla tam policie.
Přišli s detektorem lži a zjišťovali, jestli vím něco o Samym.
Testem jsem prošel.
Odešel jsem jako král.
Pravda se ukázala ve chvíli, kdy ji detektor potvrdil.
Nebudu vám na to odpovídat,
protože to jsou žvásty,
moje slovo proti jeho, jedna paní povídala.
Říkáte, že je můj nejlepší přítel.
Přineste detektor lži.
A pravda se ukáže.
Ne, přestaňte mě srát,
říkali jste hrozné věci.
Přestanu mluvit a vezmu vám kamery,
dokud nepřinesete detektor lži.
V oblasti bezpečnosti pracuji na oficiální úrovni,
jsem ze španělské protiteroristické policie.
EXPERT NA DETEKTOR LŽI
Sedm let jsem pracoval na americké ambasádě v Madridu.
Potom jsem šel do Tel Avivu v Izraeli
na Polygrafický institut.
Dobrý den.
Jak se máte?
Posaďte se.
Děkuji.
Máte pořád studené ruce.
To je normální. Třesu se. Nejsem na to zvyklý.
Hodláte během testu mluvit pravdu?
Jsem tady, abych říkal pravdu.
Tak ne. Řekněte ano, nebo ne.
Ano.
Obdržel jste někdy výhrůžku smrtí?
Ano.
Bojíte se o život?
Na to nemůžu odpovědět.
Svěřil se vám Samy Souied, že se bojí o život?
Ne.
Jste nějak zodpovědný za vraždu Samyho Souieda?
Ne.
Jste nějak zodpovědný za pokus o vraždu Dominiqua Gheze?
Ne.
Považujete ještě Arnauda Mimrana za přítele?
To je irelevantní.
Spácháte ještě někdy podvod?
Ne.
Vězení je hrozná věc. To rozhodně.
Ale po tom, co jsem viděl třeba Útěk z vězení,
bych se nebál.
Hned bych souhlasil.
Mít po propuštění jejich majetek a moct dělat to, co oni.
Nevěřím, že přišli o všechno. Nechci věřit.
Co se nám vrátilo?
Z těch 1,6 miliard?
Ale prosím vás.
Možná tak 200 milionů.
Hodně.
Ano, ale rozdíl…
Rozdíl je,
že peníze zůstanou těm, co je ukradli.
Dal rodině střechu nad hlavou. Nikdy nebude…
To není hezké, Sergi.
Přísahám na život své matky. Ty jsi vůl.
Mám říct, že jsi bezďák?
Jo, jsem bezďák!
- Nemám ani cent. - Tak jsi bezďák.
Nemáš nic?
Myslím, že bude těžké
získat peníze zpátky.
Zajímalo by mě, jestli po nich pátráme jen my.
Nerad bych byl tím, kdo je má.
Nespal bych dobře.
Nejen z morálních důvodů.
Řeknu vám výsledky.
- Ne před kamerou. - Ano.
Napřed nám řekne to podstatný. „Nevidíte, že kecá?“
To protože se bojím.
Tak začneme.
Takže…
Mohu vám říkat Marco?
Ovšem.
S radostí
potvrzuji, že jste odpověděl pravdivě
na všechny otázky, které jsou pro nás důležité.
Řekl jsem pravdu?
Ve Francii dle zákona není možné
uznat test na detektoru lži jako důkaz.
Podle Josého Antonia Landy dokážou detektor přelstít
jen důkladně školení lidé.
Vyšetřování pokusu o vraždu Dominiqua Gheze pokračuje.
V červenci 2016 byl makléř Jaroslaw Klapucki v případu
uhlíkových kompenzací odsouzen k sedmi letům.
O rok později ho propustil odvolací soud.
Nebyla proti němu vznesena žádná další obvinění.
Grégory Zaoui byl v případu uhlíkových kompenzací odsouzen k osmi letům.
Po propuštění ho Ministerstvo financí požádalo
o spolupráci s rozkrýváním finančních podvodů.
Žádosti nevyhověl a přihlásil se na hereckou školu.
Arnaud Mimran je ve vězení od července 2016.
V dubnu 2021 byl obviněn z „napomáhání vraždě“
v případu Clauda Draye a z „organizování vraždy“
v případu Samy Souieda.
Do rozhodnutí soudu je považován za nevinného.
Dne 25. června 2021 byl také odsouzen na 13 let
pařížským obvodním soudem za účast
na únosu a vydírání švýcarského finančníka.
Arnaud Mimran se odvolal. Proběhne nový soud.
V červnu 2021 byl Marco Mouly vzat do vazby
v případu vraždy Samyho Souieda.
Byl propuštěn bez obvinění.
Vyšetřování pokračuje.
V případu uhlíkové daně má státu
spolu s Arnaudem Mimranem a jejich komplici
splatit 238 milionů eur.
Zvažuje kariéru skladatele písní či burzovního poradce.
Uhlíková burza BlueNext
se z obřího podvodu nikdy nevzpamatovala.
V prosinci 2012 byla uzavřena.
Ztráty se odhadují na více než 1,6 miliardy eur ve Francii
a nejméně šest miliard v zemích Evropské unie.
Z přítomnosti doprovázejících osob v tomto filmu
nelze vyvodit jejich znalost ilegálních aktivit
či účast na nich.
Překlad titulků: Iva Krombholzová