Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
PŮVODNÍ KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
ZEITZOVO MUZEUM SOUČASNÉHO AFRICKÉHO UMĚNÍ
KAPSKÉ MĚSTO 2020 (BĚHEM COVIDU)
Díky.
Ahoj lidičky.
Ahoj. Mohli jste být kdekoli na světě a jste se mnou v Kapském Městě! Jo!
Sklapni, máme lockdown. Co to povídáš?
Prý kdekoli na světě. Trčíte tady.
Je to super. Díky, lidi, že na mě koukáte z boku.
Pokusím se věnovat pozornost i vám. Zdravím, madam. Ahoj. VIP.
Tam zastřelili Lincolna. Jo.
Na balkoně. Tam není bezpečno. Každýho může trefit kulka.
Lidi, je to šílený.
Ta situace s covidem mi zabránila cestovat, což je…
Jsem totiž děsnej nomád.
Než začala ta pandemie, cestoval jsem díky svý kariéře po celým světě.
A jednu věc nesu fakt těžce:
Lidem chybí o Jihoafrické republice kontext. Myslí si bůhví…
Nevím, co si myslí, ale při rozhovorech se mě ptají na divný věci.
Vedou se mnou rozhovor a zeptají se: „Kde jste byl…
Kde jste byl, když Nelsona Mandelu…
propustili z vězení?“
„Kdybyste to googlili, věděli byste, že mi bylo šest.“
Bylo mi šest. A popravdě mě to štvalo, protože všechno bylo zavřený.
„Chci jít hrát fotbal s kámošema.“
„Jo, ale hřiště jsou zavřený. A místo, kde si kupuješ zmrzlinu, je zavřený taky.“
„Proč?“ „Nelsona Mandelu pustí.“
„Do prdele!“
Tak to bylo.
Pokládají mi ty otázky, jako by Nelson Mandela byl můj bratranec.
Jako bych měl říct: „Jo, byli jsme spolu.“
Ne, nebyl jsem tam.
Neříkám, že jsme jako děti neměli přehled o politice.
To jsme měli.
Když jsme byli malí, říkali nám, ať osvobodíme Nelsona Mandelu.
Vzpomínám si, že jsem se tím stresoval, když mi byly čtyři.
Ve čtyřech letech: „Musíme ho osvobodit.“
Bylo to něco, co mě vážně trápilo, takže jednoho dne ve školce
jsem se rozhodl zmobilizovat děcka
a osvobodit s nima Nelsona Mandelu.
Prohlásil jsem: „Odmítáme jít spát.
Nebudeme si hrát s hračkama ani s Legem, dokud Nelsona Mandelu nepropustí.“
Učitelky panikařily. A my: „Nebudeme nic jíst,
dokud Nelsona Mandelu nepropustí.“
Ani jsme nevěděli, jak Mandela vypadá. Jeho fotky totiž byly od 60. let zakázány.
Netušili jsme to. Takže učitelky přivedly chlapa z ulice
a řekly: „To je Nelson Mandela.“ My na to: „Proč jste to neřekly dřív?
Marníme tu naši energii.
To jsou lidi.“
Bylo nám to fuk. Nic jsme netušili. Děcka.
Rok 2020 byl fakt zajímavej.
Co jsem se v roce 2020 naučil, nebo spíš odnaučil, je představa,
že USA jsou nejúžasnější země na světě.
Dělají akorát ostudu.
Jsou tak nanejvýš v top 50.
Někde u Bangladéše a Srí Lanky.
A Malawi. To je jejich konkurence.
Jo, teď sice mají Bidena, ale na Trumpa jsme nezapomněli. Jo, Trump…
Trump je už dlouho ta nejšílenější věc, jaký jsem byl svědkem.
V roce 2016,
v den, kdy byl Donald Trump zvolen prezidentem, jsem byl v New Yorku.
Byl jsem tam už asi týden. Seznámil jsem se tam s jednou holkou.
Byla skvělá, přeskočila mezi náma jiskra,
jeli jsme po sobě. Bylo to…
Však ty pocity znáte.
Byla úžasná. Přeskočila jiskra.
První rande super, druhý rande, však ten pocit znáte, krásný časy.
Takže jsme měli čtvrtý rande a ona mě vzala na volební mejdan.
Nevím, jestli jste někdy byli… Volby tam berou vážně.
Pořádají mejdan, kde na obrazovkách celej den běží zpravodajství o volbách.
V JAR tohle neděláme. Víme, kdo vyhraje.
Jo, zas ANC.
Vyhraje Africký národní kongres.
Jestli je to většina, to nevíme.
Takže…
volební mejdan, jsme na stejný vlně, čtvrtý rande, začíná to být žhavý.
Předpokládal jsem, že spolu strávíme noc. Takže mejdan, všechno super.
Jde to jako po másle. „Dáš si ještě víno?“ „Jo.“
Tenhle typ rande.
Každopádně přijde chvíle, kdy si ti lidi uvědomí,
že ve volbách vede Trump. Nálada v New Yorku je pochmurná.
Všichni jsou sklíčení.
Říkám si: „Sakra.“
A pak Trump ty volby vyhrál.
Všichni tam začali brečet. Ale ne takhle… Slzy jako hrachy.
Moje holka brečí taky. Říkám: „V pohodě. Já to s těma volbama chápu,
ale půjdeme…
Půjdeme ke mně?“ A ona: „Ne, doprovoď mě domů.“
Tak si jen říkám: „Ten kazišuk Trump!“
Takže proto mě Trump naštval, kvůli němu jsem si nevrznul.
Proto ho nemám rád. Pronáší šílený…
Řekl, že nechce, aby se lidi z kdejaký prdele stěhovali do Ameriky.
Nechce v Americe imigranty z kdejaký prdele.
Chce, aby se do Ameriky stěhovali Norové.
Mám takovej pocit, že ten blb nikdy nebyl v Norsku.
V Norsku si nikdo neříká: „Musím do Ameriky.“
Já jsem tam byl. Běloši si tam užívají svou bělost.
Promenádují se po ulici, cítí ji ve vzduchu.
„Lahoda. Sníh a losos, s tím nešlápnete vedle.“
Sníh a losos, to je bílý nebe, to vám prozradím zadara.
Žádnej běloch v Norsku si nemyslí na Ameriku.
Ale mně je to u prdele. Je mi 37 let
a uvědomil jsem si, že se v životě musím zbavit určitých břemen.
Musíme to udělat všichni. Je to, jako když si aktualizujete mobil.
Jednou v úterý se vás to náhodně zeptá: „Chcete aktualizovat iOS?“
A vy na to: „Není třeba. Můj telefon je v pohodě.“
A pak si stáhnete další aplikaci. Prostě nějakou appku.
A ono to bez aktualizace nejede.
Tak nadáváte a musíte to aktualizovat. A přesně takhle to funguje i v životě.
Musíte neustále aktualizovat software. Nic jinýho vám nezbývá.
Někdy jsem fakt v šoku, když se s lidma bavím o potratech
a oni citují Bibli.
Říkám jim: „Bibli napsali před 2000 lety. Tehdy neměli sendviče ani klimatizaci.
Podle mě v roce 2020 nemůžeš citovat Bibli. Víš, jak dávno to napsali?
Víš, kdy to napsali?
V tý době lidem trhali zuby u holiče. Holič jim vytrhl…
Vytrhl jim zuby…
Chápeš, jak šílený je citovat něco… Tohle cituješ? Tehdy lidi věšeli na kříž.
Chápeš, jak je to šílený?“
A oni na to: „Ano, ale Mojžíš řekl…“ Mojžíš žil v úplně jiný době.
V Bibli se píšou blbiny: „Miluj bližního svého.“
Bydlíte někdo v paneláku?
Miluj bližního svého?
Můj soused se může jít vycpat.
Mám rád svůj klid. Vždycky tam dělá kravál.
Nemiluju bližního svého. To si strčte někam. Nicméně…
Takhle jsem došel k tomu, že se některý věci musím odnaučit.
Je to docela…
spletitá cesta. Uvidíte.
Pustil jsem si Kmotra. Viděli jste Kmotra?
Koukal jsem na to během lockdownu.
Koukám na to a říkám si: „Bože, tohle je bomba.“
Pokud jste to neviděli, Marlon Brando hraje dona Vita Corleona.
Vito Corleone.
Ten film má tři hodiny… A takhle ten don mluví.
Tři hodiny, do prdele.
Ani v jedný scéně neřeknou: „Promiň, Vito, tomu jsem nerozuměl.
Není mi to jasný, brácho. Právě jsi nám nařídil zabít celou rodinu,
ale nerozuměli jsme, na jaký adrese. Potřebujeme adresu. Je to ulice? Třída?“
„Cože?“
„Polož tu kočku a napiš nám to.“
Však víte, on…
Ten film se mi moc líbil, tak jsem si je pustil všechny.
Když se Francis Coppola snažil ten film natočit,
mafie se ho pokusila zastavit. Musel se s nima sejít a vyjednávat.
Jednou z podmínek, kterou mu mafie dala…
Nesmělo tam zaznít slovo „mafie“. Ve všech Kmotrech tak „mafii“ zmíní jenom dvakrát.
Nakonec měl ten film premiéru a byl tak úspěšný, že když na něj mafie koukala,
tak se jim to tak moc líbilo, že si řekli: „Musíme to dělat taky tak.“
To mě dostalo. Říkal jsem si: „Jak moc to v životě dělám taky?“
Jak moc to v životě děláte? Jak moc svůj život žijete podle toho,
co od vás očekávají ostatní?
Žijete představy druhých.
Potom, co mi tohle sepnulo v mozku, jsem začal věci zpochybňovat.
Tak třeba můj kámoš se zasnoubil a koupil fakt drahej zásnubní prsten.
A já byl nadšenej, ale mozek mi šrotoval: „Odkud se vzaly zásnubní prsteny?
Jak to celý vzniklo?“
Ukázalo se, že zásnubní prsten byl nápad De Beers.
Byla to reklamní kampaň De Beers.
Řekli si: „Naše prodeje diamantů nejsou nic moc. Jak přinutíme lidi…“
Stejně jako když chcete přimět lidi, aby pili Coca-Colu, taky uděláte kampaň.
Chtěli prostě prodat diamanty a my si je i po 100 letech furt kupujeme.
Ženy se teď na mě koukají: „Dobře…
ale já chci svůj prsten.“
Chápu to.
Nebo jsem v restauraci,
lidi si tam pochutnávají, jedno na čem, já kouknu do menu a tam humr.
Humr je nejdražší jídlo v menu.
Vždycky. Proč?
Zkoumal jsem to.
Zjistil jsem, že humra kdysi jedli otroci. Věděli jste to?
Šílený, že? Humrem se v Americe ládovali otroci a rolníci.
A pak se jednoho dne vzbouřili: „Už toho máme plný zuby. Každej den humr.“
A všechno podpálili. Vzpomeňte si na Black Lives Matter,
ale když se zeptáte, za co bojují? „Máme plný zuby humra! S humrem si naserte!“
A všechno to bouchlo. Fakt.
Doma si pak vygooglete „vzpouru proti humrům“.
A tak se z humra stalo jídlo, který nikdo nechtěl jíst.
Museli humra začít propagovat jinak, a proto je tak drahý.
Nemá to žádnej důvod.
Chápete to?
Všechny ty informace, asi mi praskne hlava.
Mám to tak se vším, co se v mým životě děje.
Třeba mám sraz s kámoškou: „Přijdu pozdě, musela jsem se oholit.“
A já si říkám: „Odkdy se ženský holí?“ Přemýšlím, kdy se ženy začaly holit.
Gillette.
Ženám bylo holení fuk a mužům… Klidně jsme ojeli vaši chlupatou prdel.
Bylo nám to fuk, dokud před 100 lety vojáci…
Může za to Gillette. Muži odešli do války a v Gillette se báli:
„Kdo si koupí naše žiletky?“ Přesvědčili ženy, ať se holí. Ženám to bylo fuk.
A hádejte co, chlapům je to taky fuk, jestli jste chlupatý nebo ne.
Dám vám příklad, jak muži přemýšlí.
Jeden můj kamarád měl autonehodu a už nikdy nebude chodit.
Nikdy.
Dva týdny po nehodě jsme za ním byli v nemocnici. Ležel tam…
Takhle…
Jdeme za doktorem: „Co se děje, je v pořádku?“
„Už nikdy nebude chodit.“
„Jo, ale co je hlavní, bude moci…“
„Jo, bude v pohodě.“ A já na to: „Tak v čem je problém?
O co tu jde?
No tak, kámo. Obleč se. Jdeme. Co to sakra je?“
Takoví jsou chlapi. Je nám to fuk.
Je to tak. Vy tam pijete víno?
Víno. Červený?
Víte, kde se vzala sklenice na víno?
Přemýšlel jste někdy o tom, proč vypadá jinak než normální sklenička?
V 15. století žil jeden gentleman, benátský sklář.
Vinaři vždycky vyrobili víno a lidi to pak hltali. Takhle…
Pili to takhle.
Prostě to hltali.
Vinaři ale chtěli, aby si lidi to víno vychutnávali.
Takže ten benátský sklář si řekl: „Vyfoukám sklenici tak křehkou,
aby se mohla snadno rozbít, takže ji budou držet s citem.
A s citem z ní pak budou i pít.
A tím pádem si vychutnají naše lahodné víno, které jsme tak dlouho vyráběli.“
A proto existuje sklenice na víno.
Někteří z vás na mě koukají: „Jo, držím ji s citem.
Držet ji, to není problém. Jo, s citem.“
Ale když to máme vypít, to je jiná.
Házíme to do sebe.
„Je pátek, mám problémy.“
Jo, dlouho jsem necestoval, ale na svých cestách…
jsem toho o sobě hodně zjistil.
Co jsem o sobě zjistil?
Když jsem cestoval po Evropě a skončil v Litvě,
uvědomil jsem si, že nezvládám víc než tři chudý bělochy najednou.
Tři.
Víc než tři jsou traumatizující. Proboha!
Ale srát na trauma. Vždycky…
Když se řekne Evropa, představíme si bohatý země. Ne.
V Litvě jsou chudí.
A vy si říkáte: „Lidi…“
Jelikož jsem vyrůstal v Jihoafrické republice tak, jak jsem vyrůstal,
můj mozek si myslí, že chudoba a utrpení jsou synonyma pro to být černoch.
Což je šílený, to se taky snažím odnaučit.
Ale v Litvě, když jsem tam viděl hladovět lidi na ulici,
místo toho, abych jim pomohl, dal jim nějaký prachy,
říkám si: „Vždyť jsi bílej, vzpamatuj se.
No tak, kámo. Seber se.
Být z osminy takhle bílej, ovládl bych svět. No tak!“
Víte, jak to myslím? Takhle funguje mozek. Mozek je velmi zvláštní věc.
Mozek si někdy spojí věci, co nedávají smysl.
Například kdybyste se sešli s deseti gayi
a celej den se skvěle bavili a oni by nepili nic jinýho než limonádu,
mozek by si řekl: „Gayové zbožňujou limonádu.“
To by si řekl váš mozek. To se vám spojilo v mozku: gayové a limonáda.
Pak vám bude 60 a vnoučata se zeptají: „Dědo, co víš o homosexualitě?“
Limonáda, takhle. „Zbožňujou limonádu!
Gayové zbožňujou limonádu.“ „Jsi si jistý, dědo?“
„Jo, zbožňujou ji.
Kdysi, to bylo v roce 2020, celej den nepili nic jinýho než limonádu.“
Pamatuju si, že než jsem vůbec nějaký bělochy znal,
myslel jsem si, že nedojídají snídani.
To jediný…
Protože v televizi tu snídani nikdy nedojí.
„Mami, musím jít.“ Vy doma: „Dojez to, do prdele!“
Takhle náš mozek funguje.
Když jsem chodil do školy s bělochama, byl jsem v šoku.
Nemohl jsem uvěřit… Co všechno běloši… Pamatuju si, že jsem měl kámoše,
Setha Langleyho, a ten měl na svačinu tuňákový sendvič.
Tuňákový sendvič.
Nemohl jsem tomu uvěřit, tuňák se v mým světě jedl jen o Vánocích.
A tenhle týpek…
Velká přestávka, tuňák. No do prdele.
Prostě jen tak. Ani…
Ani si to nijak zvlášť nevychutnával. Jen tak.
Jen tak tlačil tuňáka v úterý dopoledne. Nemohl jsem tomu uvěřit.
Můj mozek byl úplně mimo, ptal jsem se ho na pěkný blbiny:
„To si ten sendvič šetříš…
To si ten sendvič šetříš od prosince?“
„Moje mamka mi ho udělala dneska ráno.“ „Dneska ráno?“
„Jo.“ Já na to: „Proboha.
Takže chceš říct, že u vás doma, právě teď, v tuto chvíli, je tuňák.“
On na to: „Jo.“ „Tak to se stavím.“
Víte, tihle lidé jsou… Já bydlím…
Můj dům má 60 metrů čtverečních. A jejich?
Basketbalový hřiště, tenisový kurt, šest příjezdových cest. K nevíře.
Byl jsem z toho na větvi. Tak jsme tam a jeho otec:
„Nemusíš mi říkat pane Langley.
Nemusíš mi říkat pane Langley. Říkej mi Davide.“
„Ne, brácho, budu ti říkat pane Langley.
Protože jednou ti řeknu Davide a bude tam moje máma a podívá se na mě…“
„Řekl, že můžu.“
U mámy vám tohle neprojde. „Takhle se staršími lidmi nemluv.“
Jsem teda v domě Setha Langleyho. Nikdy jsem v tak velkým domě nebyl.
Ten dům je úžasnej. Hrajeme PlayStation, všechno je super…
Vlastně ne PlayStation, tehdy to byla Sega Genesis.
A v noci Seth Langley navrhne: „Zahrajem si na schovku.“
Co?
Vůbec jsem netušil, že na schovku se dá hrát uvnitř.
Uvnitř!
Hrát na schovku uvnitř!
Chápete, co myslím. Vyrostl jsem v mrňavým domě.
Co to povídáš, uvnitř? Na schovku se nedá hrát uvnitř. „Vidím tě, jsi v kuchyni.“
„To přece… Zbláznil ses?“
Jsem v tom domě, šťastnej jak blecha, že tam jsem.
Nadšenej, že hrajem na schovku.
Utíkám se schovat.
Ani nevím, kam utíkám. Ten dům je obří. Ztratil jsem se.
A říkám si: „Co se to sakra děje? Už je to šest hodin a nikdo mě nenašel.“
Prostě se schovávám…
Nakonec mě našli, ovšem jak.
Tehdy si člověk pamatoval telefonní čísla.
Našel jsem tam telefon.
Vytočil jsem číslo a říkám: „Ztratil jsem se. Jsem tu, ale nejsem tu.“
„A co vidíš kolem sebe?“
„Vidím knihy a sochu psa.“
„Jsi v druhé pracovně.“ „Ano, pojďte si pro mě, prosím.
Pošlete pátrací četu.“
Seth Langley byl ve škole můj nejlepší kámoš.
Byl to můj parťák.
Byl to můj brácha.
Něco jsme provedli a máma se ptala:
„Když Seth Langley skočí do ohně, to tam skočíš taky?“
„Jo, přece nenechám kámoše…
samotnýho v ohni.
Hoří tam sám. Tak to teda ne.“
Jednou mi Seth Langley povídá: „Loyiso, vyhodíme do povětří nějaký sračky.“
Když se tohle řekne, nenapadne vás, že fakt mluví o sračkách.
Ale on fakt mluvil o výkalech.
Tak říkám: „Tohle je šílenost. Dobře, pověz mi o tom plánu víc.“
On na to: „Už týden kadím do kufříku.“
„Prosím?“
„Jím vlákninu.
Proudí to tam.
Mám v tom kufříku hovna.“
„A kde jsou ty hovna teď? Kde?“
„Jsou vzadu za školou. Připravený.“
„Dobře.
A jak se na tom…
budu podílet já?“
„Víš, Loyiso…
chci, abys vzal ten kufřík plnej hoven,
dal do něj petardu,
zapálil ji na hřišti, kde si hrají děcka, vyhodil to do povětří a všem posral den.“
Já na to: „Jo.
To je super nápad. Jdeme na to.“
Akorát jsem nevěděl, jak daleko musím být,
až ty hovna vybuchnou, abych byl mimo nebezpečí.
Stalo se to v roce 1996, takže to ještě nezkoušeli Bořiči mýtů.
Někteří z vás neví, co to je. Je to pořad na Discovery Channel.
Jeho cílem je vyvrátit nebo potvrdit mýty.
Může to být fyziologický mýtus, vědecký mýtus nebo třeba úsloví.
V angličtině se říká: „Neohrabaný jako býk v porcelánu.“ Znáte to úsloví?
V jednom díle vzali býka a pustili ho mezi porcelán… a ten býk nic nerozbil.
Ten býk si říkal: „Jsem první býk z rodiny v televizi.
Proč ztrapňuju svůj lid?
Proč?
Proč? Zrovna jsme se dostali na kšiltovku Chicago Bulls.
A teď chcete, abychom tu blbli s…“
Je to šílený, vygooglete si to.
Bořiči mýtů, býk v porcelánu.
Takže… do prdele. Kam oko dohlídne, jsou hovna.
Fakticky.
Všichni jsou od hoven. Od hlavy až k patě.
Všichni jsou totálně od hoven. Bylo to šílený.
Od hlavy až k patě.
A když je celá škola totálně od hoven,
vyučování skončilo. Nemůžete se jít jen tak učit matiku.
Sbor, ragby, se vším je utrum.
Volalo se rodičům: „Pojďte si pro své dítě.“
„Proč?“ „Je celé od hoven.
Všichni jsou od hoven. Já taky. Teď s vámi mluvím a jsem celá od hoven.“
Každopádně mě a Setha Langleyho vyhodili ze školy.
Vyšetřili to a…
vyhodili nás ze školy.
Mě poslali do školy v Athlone. Seth Langley nastoupil na soukromou školu.
Znáte ty soukromý školy pro delikventy?
Znáte je? Jsou fakt drahý.
Říkají tím: „Vy víte, co máte doma, chceme bonus.“
Však takový školy znáte. „Chodím na soukromou školu.“ „Jo, jasně.“
Znáte tenhle typ škol. Takže on šel tam. Já šel do školy v Rylands.
Chodila tam převážně…
muslimská komunita, což byl pro mě úplně jinej svět.
Protože tam se s váma nemažou. Je to muslimská…
Není to medresa. Nevím, jestli…
Jestli to nevíte, medresa je škola, kde vás učí učení islámu a Koránu.
Tohle není medresa. Je to škola…
v muslimský čtvrti,
kde vás učí normální věci jako matiku a angličtinu.
Víte, co myslím? Tahle škola. Ne medresa. Nechci, aby říkali: „Chodil do medresy.“
Ne. Nechodil jsem… Pořád chci kandidovat na amerického prezidenta.
Už tehdy v tom mladým věku jsem si uvědomoval,
že se pořád učím něco novýho,
a zpětně si říkám, že jsem se hodně naučil díky schopnosti
přizpůsobit se různým situacím, ve kterých jsem se zamlada ocitl.
Žil jsem v černošský čtvrti, chodil do školy s muslimy, znal se s bělochy,
kulturně jsem byl v kontaktu se vším.
To mě naučilo nejvíc. Na tý škole jsem se toho hodně naučil.
Víte, co to je istinja?
Slyšeli jste o tom?
Tenhle to ví. Ví přesně, o čem mluvím.
Istinja. Na Středním východě mívají na záchodě kohoutek.
Je tam proto… Po utření se máte očistit čistou vodou. Tomu se říká istinja.
Na Středním východě je to běžný. V Koránu se k tomu vybízí, je to běžný.
Tak se to má dělat. Někdy se k tomu čištění používá láhev.
Takže tak. Můj první školní den.
První den ve škole jsem se zeptal:
„Paní učitelko, můžu jít na záchod?“
Odpověděla: „Ano.“ A…
dala mi láhev, žádný instrukce, žádnej návod, nic.
Prostě mi ji podala. Tak jsem na záchodě a napiju se.
Je to trochu slaný, ale kulturně se učíme nový věci.
Není to medresa, jsem ve škole, ale ta škola je šílená,
protože vedle školy je mešita.
A z tý mešity se každej den ozývá adán.
Víte, co je to adán?
Je to tu samej nasara.
Tamten ví, o čem mluvím. Nasara znamená pohan.
Každopádně v muslimský komunitě tenhle vtip válí.
Říkají: „To je náš člověk.“
Nicméně…
Hned vedle školy je mešita a ozve se adán. Což je výzva k modlitbě.
Je to… Znám to velmi dobře.
Výzva k modlitbě. Když jste praktikující muslim a ozve se adán,
musíte přestat dělat to, co děláte, a respektovat výzvu k modlitbě.
Třeba zrovna píšete písemku.
Vedete si skvěle.
Písemka z matiky.
Ozve se adán, přestanete.
To chápu. Jednou se peru s jedním týpkem, s Walidem.
Walid mě solidně válcuje.
Z ničeho nic se ozve adán.
Walid přestane.
Že já jsem ho přizabil?
Totálně jsem ho spráskal. Udělal jsem z něj mastnej flek.
Seřezal ho jako psa.
Prostě dostal na budku.
A proč bych ho nezbil? Jeho vlastní Bůh řekl: „Teď ty.
Máš šanci, dej mu co proto.“
A vzpomínám si, že dokonce když po 11. září
prohlašovali: „Muslimové nás přicházejí terorizovat!“
Já na to: „Muslimové? Cože? Ne, to jsou ti nejpřátelštější lidi.
Fahid že přijde vyhodit do vzduchu co?
Ne, Fahid chce jen jointa.
Chce jen jointa a samosu, je v pohodě.
A Shahid že by něco vyhazoval do vzduchu? Ne.“
Bylo to zvláštní. Nespojoval jsem si islám s tímhle.
Nepovažoval jsem islám za něco strašnýho. „Tihle lidé? Ti jsou přátelští.“
Tak trochu jsem se namočil do jejich kultury.
Na islámu mám nejradši to, že vás okamžitě pohřbí.
Když jste muslim, tak…
když dneska v jednu umřete, v šest je hotovo.
Připadá mi, že když jste muslim a v nemocnici vám dají 24 hodin života,
po 23 hodinách vám říkají: „Muhammade, vlez si do rakve.
Umíráš, příteli, vlez dovnitř.“
Dokončil jsem školu a žil si svůj život, Seth Langley si zas žil ten svůj.
Před třemi lety, nedávno, mi zavolal a řekl: „Ahoj Loyiso, žením se.
Chci, abys mi šel na svatbu.“
Já na to: „Dobře, super.
Máš mé požehnání.
Schvaluju ti to. Ale… ví ta osoba, kterou si bereš…
Řekls jí, že jsi v jistým životním období odpálil kufřík s hovnama?“
On na to: „Ne, Loyiso. Láska překoná všechno, brácho.“
Tak mu říkám: „Láska nepřekoná hovna, příteli. Musíš jí to říct.
Musí to rozhodnutí učinit na základě všech dostupných informací.“
On na to: „Ne, Loyiso, to je všechno za námi. Stará historie.
Teď jsem nový člověk. Byl jsem teenager.“
Říkám mu: „Ne, brácho, jestli si myslíš, že odpálit hovna je v pořádku,
něco mi tady prostě nehraje.
Musíš se zbavit toho břemene,
aby ses posunul kupředu.“
„Loyiso, to už přeháníš.“
„Nepřeháním, ale na svatbu dorazím. Neboj se.“
V plánu bylo uspořádat rozlučku se svobodou a za týden pak svatbu.
Takže jeden víkend rozlučka se svobodou, další víkend svatba.
Bezva. Letím z Johannesburgu do Kapského Města, kde se to všechno koná.
Super.
Přistanu, bydlím u mámy.
Všechno je skvělý. Dlouho jsem mámu neviděl.
Pokecáme. Všechno je super. Uvaří mi něco dobrýho.
Vezmu si košili, navoním se. Jdu na rozlučku, bude to zábava.
Vejdu do domu Setha Langleyho,
kam oko dohlídne drogy, tequila.
Co to ti běloši mají s tequilou? No tak!
Tequila.
Všechny možný drogy. Říkám jim: „Lidi, já na drogy nejsem. Nechci drogy.“
„Nebuď srab a dej si.“
Tak říkám: „Dobře. Něco si dám.
Dám si ale jenom to, co jsem ještě neměl.“
„Máme extázi.“ „Tu jsem měl.“
„Máme…“ „Jo.“
„Co je tohle?“ „LSD.“ Říkám: „Dobře. Dám si tohle.“
Teda, LSD, tomu říkám bejt sjetej!
Díky LSD máte halucinace, takže vidíte věci, který tam nejsou.
Mám prosbu. Jestli je tu dnes s námi nějakej výrobce LSD…
mám prosbu. Můžeme všichni vidět to samý?
Ostatní vidí tučňáky, já prasata.
Prasata lítají po místnosti. „Co se to děje?“
„Létající prase!“ „Ne, to byl tučňák.“
A já: „Ale ne.“ Teď se tu hádáme o blbostech. Tohle je šílený.
Pak přišli s tím, že si zavoláme UberVAN. „Všichni naskočíme do dodávky.“
Pojedeme na rozlučku v obří dodávce od Uberu.
Já na to: „Bezva.“
Když ta dodávka přijela, jsem tak sjetej, že v mým mozku je to ponorka.
Říkám: „Nádhera.
To je ale stylovej způsob cestování.
Sethe Langley, ty umíš zapůsobit. Překonal ses. Je to bomba.“
Takže si tak sedíme v Uberu a můj mozek se ptá:
„Proč já ve svý appce Uber nemám na výběr ponorku?
Běloši před náma zas něco skrývají. Proč?“
Lidi, mám dost.
Znáte takový to: „Jsem sjetej!“
Prasata lítají, jsme v striptýzovým klubu. Moc ty podniky nemusím,
má to svůj důvod. Je to stejný, jako když vyjedete ven z velkýho města,
třeba z Kapského Města, a jedete jinam a mezi těma dvěma městy je krásná příroda.
Vyjedete mimo město a říkáte si: „Bože. Příroda, stromy, hora,
krávy, antilopy, všechny možný zvířata.“
Je to nádhera, nádherná scenerie. Cesta vám zabere pět hodin.
Prvních 45 minut si to užíváte: „Páni.“
A po hodině: „Ať už se ta příroda jde vycpat. Chci už být v Durbanu.
Na přírodu kašlu. Je mi u prdele.“
Tak se cítím ve striptýzovým klubu. „Tvý kozy už jsem viděl, zkus něco jinýho.
Třeba žonglování.
Vem si dvě koule. Vem si ty láhve a žongluj.
Tvý kozy už nejsou zajímavý.“ Tak se cítím.
Nicméně byl jsem tak sjetej, tak strašně sjetej,
že jak tam ty striptérky pochodují, můj mozek si myslí,
že jsou to prasata.
Říkám si: „Vepřová kotleta číslo jedna, vepřová kotleta číslo dvě…“ A tancujou.
V jednu chvíli dojde ke konfliktu.
Jeden chlap, co vedle nás sedí s přáteli, začne na jednu z těch striptérek ječet.
Tak přispěchám na její obranu: „Hej! Přestaň ječet na to prase!“
A ona: „Komu říkáš prase?“
Vyšiluje: „Komu říkáš prase?“ Zavolá vyhazovače a ten mě vyhodí.
Říkám mu: „Ne, jsem sjetej.
Vypadáš jako delfín.“
Vykopli mě, sedím venku. Toho druhýho chlapa vykopli taky.
Takže teď s tím chlapem stojíme venku
a on se se mnou chce prát. Já se s ním prát nechci,
protože je mi 37 let.
Jestli mě dloubne loktem do oka, zahojí se to za půl roku.
Když jsi starej a dají ti do držky, máš monokl půl roku.
Chápete, jak je to hloupý? Nebo tě kopnou…
Půl roku. O tohle fakt nestojím.
Taky nechci být pořád za drsňáka.
Protože ženy… Zasraný ženský…
Volám kámoškám, ptám se, co mají v plánu: „Hodlám popíjet šampaňský a brečet.“
„Cože?“
„Budu doma popíjet šampaňský a brečet.“ „Hej, to chci taky.
Taky chci popíjet šampaňský a brečet.“
Proč to mají dovoleno jenom ženský? Taky chci pít šampaňský a brečet. Proč?
Tohle vám závidím. Je to… Závidím vám. Můžete prostě říct, že budete popíjet…
My chlapi musíme být pořád za tvrďáky. Já ale nechci být pořád drsňák.
Vyčerpávající.
Ten chlap se se mnou chce prát, mám být za tvrďáka, neustupovat. A já:
„Nechci, díky.“
Popichuje mě: „Tvoje matka je děvka!“
„Mojí matce je 60. Pochybuju, že je děvka.
Vadí jí i chladnej vánek z prasklýho okna.
Pochybuju, že uprostřed noci stojí na ulici v minisukni a prodává frndu.
Neurazím se, protože tvoje urážky nejsou věcně správný.“
Tomu chlapovi totálně přeskočí: „Jdi do prdele! Ošukal jsem tvoji mámu.“
„Nech ji být. Jsi pohlednej třicátník, měl bys mířit výš než na moji mámu.
Klobouk dolů před mámou.
Měl bych jí doma pogratulovat.“
Je to šílený. Pořád se snaží si se mnou něco začít. Říkám mu: „Nech to být.“
Vrhne se na mě. Jeho přátelé vyjdou ven a začnou mě mlátit a já tam ležím na zemi.
A pak vyjdou ven chlapi, s kterýma jsem tam já, a oni utečou.
A moji bílí kámoši křičí: „Zavoláme policii!“
Fakt bělochům závidím jejich vztah k policii.
Říkám si: „Hergot, kámo.“
Policie není první volba černochů.
Pátá, šestá volba.
První volba černochů: „Nemám bratrance, co by toho hajzla zabil?
Nemám bratrance, co by šel kvůli mně zas klidně sedět?
Kterej z nich mě má rád natolik…
že toho hajzla zabije a odsedí si dalších 18 let? Kvůli mně. Z lásky.“
První volba černochů.
Takže stojím před tím klubem a dostal jsem pěknou nakládačku.
Teče mi krev z nosu, mám roztrhanou košili. Říkám: „Jdu domů.“
„Loyiso, no tak. Noc je ještě mladá. Nebuď takovej srab.“
Víte, co se týče chlapů, něco vám o nich povím, ženský. Jsou to kreténi.
Týpek, kterýho jste znali, když vám bylo 12 až 18,
vás přemluví k čemukoli.
Viděli jste někdy chlapa, když potká kámoše z dětství? „Můj kámoš!“
„Tohle je schůze rady.“ „Ale to je můj kámoš!
Ale to je můj kámoš!“
Víte, jak to myslím? Přemluví vás k čemukoli. A vy reagujete takhle.
Je to šílený. Takže říká: „Loyiso, nebuď takovej srab. Jdeme.“
„Sakra, tak dobře. Kam jdeme?“ „Za rohem mám kámoše.
Má tam trávu,
dá ti nějaký oblečení, půjdeme na další párty.“
Já na to: „Do prdele. Tak jo, jdeme.“
Teď už vím, že jsem tu trávu neměl hulit.
Hulili jste někdy…
Vy z Kapského Města, znáte ty chlápky s dlouhými vousy?
Hipstery? Nepřibližujte se k jejich trávě.
Zničí vás to. Znáte ty lidi, co berou kávu moc vážně?
Nepřibližujte se k jejich matroši. Ten chlap říká: „Loyiso, brácho. Těší mě.
Studoval jsem kávu v Etiopii v kostelech v Lalibele.“ Já na to:
„Najdi si pořádnou práci.“
Hulil jsem jeho trávu. Hulili jste někdy trávu, co vás nutí podívat se do zrcadla?
Ta tráva vám říká: „Rychle, jdi se na sebe podívat.“
Pak se kouknete do zrcadla a mozek: „Chovej se normálně.“
Tak si řeknete: „Až se tam vrátím, budu normální.“
Taková je ta tráva. Takže jsem ji hulil…
a říkám si: „Tohle je šílený. Jsem totálně zhulenej.“
Ale jdeme na další párty.
Tak jo. Jsme na další párty, konala se v 17. patře.
Už jste byli ve výtahu, kdy dovnitř jdete jednou stranou, ale odcházíte tou druhou?
Byli jsme tak zhulení…
že jsme vešli jednou stranou a chceme odejít tou stejnou.
Všichni čekáme, až se ta strana otevře. Neotvírá se to.
Tou druhou stranou proudí lidi.
Ale nám to nedochází. Vůbec.
Nakonec mi někdo poklepal na rameno: „Jste v pohodě?“
Otočím se: „Jak jste se sem sakra dostal?“
Oba jsme zmatení. Říkám si: „Páni.“
Výtah teda vyjede do 17. patra, dveře se otevřou…
Báječná párty. Je to skvělá párty.
Jakmile se tam rozhlídnu, tak si uvědomím, že tam jsem jedinej černoch.
Víte, co se stane černochům v takový situaci?
Z rappera Flavora Flava je Nelson Mandela. Takhle.
Ze „Zdar, lidi!“ se stane: „Všechny vás vítám.
Tohle je nebezpečné prostředí.
Ať se stane cokoli, budou z toho vinit mě.
Budu v koutě a budu se chovat příkladně.
Příkladně. Tamhle v koutě.“
Tak se chováte. Víte to. Něco se stane, chybí sklenice, všichni koukají…
„Hej! Taky jsem se sem přišel pobavit, vole.“
Seth Langley spustí: „Hej, Loyiso,
jdu na bar, donesu nám drinky,
ty nám zatím sežeň nějaký židle.“
„Dobře, seženu nám nějaký židle.“
Rozhlídnu se. Žádný volný židle nevidím.
Vrátí se s pitím. Je naštvanej: „Loyiso, kde máš ty židle?“
„Sethe, nedokázal jsem…
Nedokázal jsem ty židle sehnat. Promiň.“
Hned vedle nás tančí osm bělošek.
Mimo rytmus. Fakt mimo.
Totálně mimo rytmus.
Což je podle mě divnej stereotyp.
Stereotypy někdy bývají divný. Nedávají smysl. Musíme se jich zbavit.
Myslím třeba takový to, že běloši neumí tančit a černoši zas neumí plavat.
Nedává to smysl. Nikdo z nás k tomu není geneticky předurčen.
Běloch řekne: „Ani kdyby mi šlo o život, nedokážu tancovat.“
Na to odvětím: „V pohodě. Kvůli tancování ti nikdy o život nepůjde.“
Černoch řekne: „Ani kdyby mi šlo o život, nedokážu plavat.“ Já: „Tak to je problém.
To je…
To už je otázka zdraví a bezpečnosti.
Musíš se to naučit.“
Tyhle stereotypy nedávají žádnej smysl. Ty bělošky teda tančí mimo rytmus.
Nebudu si dělat srandu z neschopnosti bělochů tancovat bez nabídky pomocný ruky.
Snažíme se tu vybudovat stát, takže vám pomůžu.
Běloši…
v každý písničce…
hrajou různý hudební nástroje, na který můžete tancovat.
Vyberte si jeden.
Vyberte si do prdele jeden nástroj a držte se ho.
Když jste se na začátku rozhodli držet klavíru, držte se ho až do konce.
Žádný váhání uprostřed písničky: „Ta baskytara zní skvěle.“
Na tu se vyserte. Držte se…
klavíru.
Jinak se ocitnete mimo rytmus. Uprostřed písničky mimo rytmus.
Když tančím s bělochy, někdy si říkám: „To je remix?
Slyší tu hudbu? Co to sakra je?“
Nicméně ty ženský teda tancujou a hned vedle nich je osm židlí.
A na těch židlích mají kabelky. Seth Langley ty tašky popadne a zeptá se:
„To je vaše?“
A ony: „Jo.“
„Můžu ty tašky dát na dvě židle a zbytek těch židlí si vzít?“
„Klidně.“
Přenese ty židle a podívá se na mě: „Loyiso, copak jsi nemohl udělat tohle?“
A já na to: „Tohle?“
„Jo, tohle.“
„Jsem tady jedinej černoch a ty chceš,
abych šel za osmi běloškama a popadl jejich kabelky? Hrabe ti?
Nebereš vůbec ohledy na moje zdraví.
Tohle? Ne!“ „Loyiso, proč do toho vždycky taháš rasu?“
„Tohle? Ty si říkáš: Jak si může nevšimnout těch židlí?
Pleteš se. Já si těch židlí všiml. Jen mě ta možnost vůbec nenapadla.“
Nenapadlo by to ani Baracka Obamu.
Žádnej černoch nepřijde… Dobře víme, jak nás společnost vnímá.
Už v duchu vidíme, jak sem střechou lezou speciální jednotky. Nepřipadá to v úvahu.
Snažím se mu to vysvětlit: „Brácho, neexistuje, abych tohle udělal.“
„Ne, Loyiso.
Vždycky do toho taháš rasu.“
„Jo, protože tak náš svět funguje.“
Je to zvláštní. Říkám si: „Proč to nedokáže pochopit?
Proč můj kámoš nechápe, že se k nám svět chová jinak?“
Privilegium bílých je těžký vysvětlit, hlavně teda bělochům.
Nebo prostě komukoli, ne všichni to chápou.
Pokusím se vám to teď vysvětlit.
Privilegium bílých, to je založit kapelu a nazvat ji Vrazi.
A všichni: „Jo, ta kapela je boží.“
Pozvou je na Grammy. To černošská kapela s takovým jménem,
tak ta si na cenách Grammy rozhodně nezahraje.
Černošský kapely musí být při vymýšlení jmen kreativní.
„Jak si budeme říkat?“ „Země, vítr & oheň.“
„Co to povídáš?“ „Prostě nebudeme Vrazi.
To by nás omezovalo.“
Jsem pořád zhulenej a on se se mnou hádá o rase. Říkám mu:
„Nechci se hádat o rase, kazíš mi rauš. Můžu jít domů?“
„Uvidíme se na svatbě.“ Jdu pryč.
Jdu do McDonaldu.
Proč? Mají otevřeno nonstop a můžu tam sedět, dokud nebudu mít čistou hlavu.
Nechci přijít domů zhulenej. Kazí to rauš.
Už jsem to zažil. Vrátíš se domů totálně zhulenej.
Takže zapomeneš vypnout alarm.
Alarm se spustí.
Místo toho, abys ho vypnul, co uděláš? Tancuješ na melodii alarmu.
Probudí to tvoji matku: „Co to děláš?“ „Ty neznáš tenhle song?“
Proto domů nechodím zhulenej. Nakonec ale teda vyrazím.
Rozhodnu se zavolat si Uber.
Ale říkám si: „Sem jsme jeli tak stylově. Zavolám si tu ponorku.“
Koukám se tam, ale žádná ponorka tam není.
Tak volám normální Uber. „Normální Uber, to je v pohodě. To půjde.“
Přijede chlap, normální Uber. Spustím na něho: „Hele, chlape…
všiml jsem si, že v mojí aplikaci Uber…
není v nabídce…
Jak to udělat… aby mě vyzvedla ponorka?“
Ten chlap prohlásí…
Podívá se na mě a prohlásí: „Aktualizuj si software, chlape.“
Já na to: „Tak dobře.
Tak dobře. Jasně.“
Přišel jsem domů a máma se zrovna chystala jít do kostela.
Vždycky vstane a začne připravovat jídlo, který bude vařit, až se vrátí.
Vstává děsně brzo. Přišel jsem domů v šest ráno.
Máma už je vzhůru a prohlíží si mě:
„Kde máš košili?“ Říkám si: „Sakra, nemám připravený žádný vysvětlení.“
„U Setha Langleyho na mě spadla pizza. Je celá od pizzy. Musel jsem se převlíct.“
„Co se ti stalo s okem a nosem? Proč ti teče krev z…“
„Zakopl jsem a spadl.“
Nemůžu jí říct pravdu: „Popral jsem se s týpkem, co řekl, že s tebou chrápal.
Vlastně bych tady otázky měl klást já.
Máš hodně co vysvětlovat.“
Ale to jí říct nemůžu, musím trvat na historce: „Pizza. Byla celá od pizzy.
Skvrna od pizzy…
a taky jsem zakopl a spadl.“ Kouká se na mě, krájí mrkev a u toho…
Takový to: „Aha.
Pověz mi víc.“ Tak říkám: „Víš, nesl jsem pizzu…“
Takhle přesně černoši poslouchají bělochy, když jim vyprávíte dějiny: „Pověz mi víc.“
„Aha, objevitelé.
Objevitelé. Aha.
Aha. Civilizovaní. Byli jsme. Aha. Necivilizovaní. Aha.“
Je to šílený.
Když jsem se přestěhoval do Velké Británie…
Když jsem tam před pěti lety začal jezdit, objevil jsem appku Bumble.
A… seznamoval jsem se díky ní s lidma na internetu, což je super.
Seznámil jsem se tak s jednou Španělkou, byla úžasná.
Psali jsme si a pak jsme se potkali osobně.
Šli jsme spolu na rande, nešlo to dobře ani špatně, prostě rande. Však to znáte.
Je to rande. Snažíte se… Všichni jsou trochu napjatí, snažíte se uvolnit.
Pak z ní vylezlo, že je z Granady.
Tak jí říkám, že se docela vyznám v dějinách Granady.
„Granada je poslední místo, kde Maurové vzdorovali Španělům.
Granadu Španělé porazili jako poslední. Tak získali nezávislost
a osvobodili Španělsko.“
A ona na to: „O čem to mluvíš?“ „Španělsku 700 let vládli černoši.“
Divila se: „Co?“ Nikdy o tom neslyšela.
Slyšela o tom tehdy poprvý. Jako teď někteří z vás.
Šílený. Vysvětluju jí to. Ptá se, kdy to bylo.
„Od 7. do 14. století. Španělsku se tehdy říkalo Al-Andalus.“
Vůbec mi nevěřila. Že prý lžu. Tak si říkám: „Co se to do prdele děje?“
Proč bych lhal zrovna o tomhle? Nejsem učitel dějepisu, je mi to u prdele.
Kdybych věděl, že mě to bude stát šuk, nechám si to pro sebe.
Nesnažím se… Je mi to u prdele. Je mi to fuk.
Pak jsem přemýšlel, proč ji tak naštval historický fakt.
Běloši totiž celej život poslouchají, že všechno je jejich zásluha.
To znamená být běloch. Vidí repráky, hlásí: „Jo, moje zásluha.
Zmrzlina! Naše zásluha. Díky.
Svíčky! Taky naše zásluha. Díky.“
Mám kámoše Inda, jmenuje se Rabin.
Jednou jsem mu zavolal, že mám trochu zpoždění,
protože jóga se protáhla.
Říkám: „Dej mi chvilku. Hned tam budu.“ A on na to: „Jóga?
Zas děláš blbiny pro bělochy.“ „Ne, Rabine, tohle je indická blbina.
Jóga je tvoje blbina. Nenech se bělochy oklamat!
Je to tvoje blbina!“
Pravdou je, že některé z největších pokroků lidstva nejsou zásluhou bělochů.
První lidé, kteří používali písmo, nebyli běloši.
Ani první lidé, kteří studovali astrologii nebo se zabývali matematikou.
Ani technologii, která bělochům dala největší výhodu za posledních 500 let,
střelný prach, nevynalezli běloši.
Střelný prach vynalezli Číňané. Původně ho používali k ohňostrojům
a taky nechávali vybuchovat hovna jako civilizovaní lidé.
Myslím, že se musíme… Černoši, podle mě se musíte odnaučit
komplexu méněcennosti.
Můžete prožít celej život a myslet si, že jste světu ničím nepřispěli.
Můžete…
Můžete být celej život přesvědčeni, že jste ničím nepřispěli naší civilizaci,
což není pravda. Všichni nějak přispěli v různých dobách.
A běloši, vy se musíte odnaučit komplexu nadřazenosti.
Mluvím o tom tak volně, jako by to bylo snadný.
Není to snadný. Je to…
Je to dřina, musíte na sobě pracovat. Musíte to chtít.
V tom chtít se to odnaučit mě inspiruje moje máma. Narodila se v roce 1959.
Když vrcholil apartheid. Nejhorší čas na existenci vůbec.
Máma měla ve škole samý jedničky. Vychovávali ji…
máma s tátou. Moje babička byla negramotná, neuměla číst a psát.
Utužoval jsem s ní vztah tím, že jsem jí četl její dopisy.
Schovávala si dopisy a já jí je předčítal. Tak jsem s ní utužoval vztah.
A vždycky říkala…
„Zakryj si uši, ať neslyšíš, co se tam píše.“
Takže jsem ty dopisy četl takhle.
Vždycky jsem ten dopis přečetl a na konec jsem si přidal něco vlastního.
„U sendviče s burákovým máslem a marmeládou…
patří marmeláda nahoru.“
Což moji babičku děsně mátlo: „Proč mi obec říká…
jak mám dělat sendviče?“
Myslím, že lidi nechápou, jak hektický apartheid byl.
Lidi dneska požadují rovné příležitosti.
Tehdy si o tom mohli nechat leda tak zdát.
Jste v prváku na střední a studujete…
Proč? Když legálně nemůžete být… Nikdy z vás nebude astronaut.
Prostě ne. Představte si, že chodíte na střední…
a v hlavě slyšíte:
„Stejně to nebudeš moci dělat. Je to protizákonné.“
Nevím, jestli jste někdy slyšeli o tomhle chlápkovi. Byl to předseda ANC
v roce 1950.
Byl to chirurg.
Jeden z mála kvalifikovaných chirurgů, najděte si ho, jmenoval se James Moroka.
Ale nesměl operovat.
Studoval v Benátkách, v Edinburghu.
Byl to jeden z nejkvalifikovanějších doktorů v zemi. Ale nesměl operovat.
Tohle znamenalo být černoch. I když jste tohle uměli, i když jste měli…
Zákon vás omezoval.
Teď studujete a naříkáte: „Nevím, co ze mě bude.“
Tehdy jste mohli chtít něčím být, ale zákon vás poslal do prdele.
Takže to bylo těžký. V roce 1978 máma dokončila střední školu.
Pak se snažila…
jít na vysokou, ale nevyšlo to. V roce 1983 měla mě.
Víte, jak je to s dětma. Děti vám převrátí život vzhůru nohama.
Dobře se bavíte a děcko: „A dost.
Tady se nikdo bavit nebude.
Zrovna jsem se posral.
Potřebuju tvoji pozornost. Teď.“
Nechci děti. Seru na ně. Jak moc je nechci? I teď mám nataženej kondom.
Tak moc nechci děti. Můj postoj: „Zapomeň na to.“
Cože? Ne. Lidi se vás budou snažit podvést: „Děti jsou dar.“
Pozoroval jsem vás s vaším dárečkem na letišti.
Váš dáreček si myslí, že může do letadla bez palubního lístku.
Váš dáreček ví o životě hovno.
Máma teda měla mě. Vychovala mě a mýho bráchu.
Vychovala nás.
Oba jsme se odstěhovali z domu. Máma pracovala 26 let v bance
a pak šla na vysokou, jak vždycky chtěla.
A ve věku 58 let, před třemi lety, ji absolvovala a má titul.
Jo. Šílený.
Tenhle stand-up věnuju jí, protože ona mě inspirovala k odnaučování.
Doufám, že i vás k tomu inspiruje a zbavíte se svých břemen
a budete dělat věci, který chcete, a pokládat si otázky.
A to je konec. Díky moc. Byli jste úžasní!
Možná vás bude zajímat informace, některým to asi bude fuk,
že Seth Langley se rozvádí.
Samozřejmě že se rozvádí. Jak to myslíš? Rozvádí se.
Nevyhodíš hovno do povětří a nežiješ šťastně až do smrti.
Tak to v životě nefunguje. Musíte se toho břemene zbavit.
Zdar odnaučování, dámy a pánové. Díky, byli jste skvělí.
Musím odsud vypadnout…
Moje ponorka čeká.
Díky.
Překlad titulků: Pavla Vašicová