Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ STAND-UP KÜLÖNKIADÁSA
A KORTÁRS AFRIKAI MŰVÉSZET ZEITZ MÚZEUMA
FOKVÁROS, C. A. (COVID ALATT) 2020
Köszönöm.
Helló, kedveseim!
Helló! Lehetnétek a világon bárhol,
és ti itt vagytok velem Fokvárosban! Igen!
Pofa be, karantén van! Mit örültök?
Sehova sem utazhatunk. Itt rekedtünk.
Király.
Kösz nektek, akik oldalról néztek!
Rátok is próbálok figyelni.
Helló, hölgyem! Helló! VIP!
Lincolnt is ott lőtték le. Igen.
Az erkélyen.
Ne higgyétek, hogy biztonságban vagytok! Bárkit lelőhetnek.
Basszus, nagyon durva,
hogy a COVID-helyzet miatt nem utazhatok, ami…
Ugyanis nomád vagyok, és…
a járvány előtt a világ számos pontjára eljuttatott a karrierem.
Többek között az a nehéz a számomra,
hogy az emberek nem helyezik kontextusba Dél-Afrikát, azt hiszik…
Nem tudom, mit hisznek, de fura kérdéseket tesznek fel.
Például egy interjún megkérdik, hogy: „Maga hol volt…”
„Hol volt, amikor Nelson Mandelát
kiengedték a börtönből?”
Én meg: „Ha utánanézett volna, tudná, hogy hatéves voltam.”
Hatéves voltam.
Sőt, dühös voltam, mert minden bezárt.
Mondom: „Fociznék a haverokkal.”
„Jó, de zárva vannak a pályák.”
„És az a hely is zárva, ahol a fagyit veszed.”
„Miért?” „Kiengedik Mandelát.”
„Bassza meg!”
Ez volt.
Szóval ilyesmiket kérdeznek, például hogy rokonom-e Nelson Mandela.
Mondjam azt, hogy „Ja, együtt nyomtuk”?
Nem, nem voltam ott.
Nem azt mondom, hogy gyerekként nem tudtunk a politikáról.
Tudtunk.
Emlékszem, kiskorunkban mindig mondták, hogy ki kell szabadítani Mandelát.
Úgyhogy emlékszem, hogy négyévesen stresszeltem miatta.
Négyéves vagyok, de ki kell szabadítanunk.
Ez a dolog tényleg zavart, úgyhogy egy nap az óvodában
elhatároztam, hogy mozgósítom a gyerekeket,
és megpróbáljuk kiszabadítani Nelson Mandelát.
Közöltem, hogy nem fogunk aludni.
„Nem játszunk és nem legózunk, amíg Mandela ki nem szabadul.”
A tanárok pánikba estek. Mondtuk, hogy nem eszünk,
amíg Mandela ki nem szabadul.
Nem is tudtuk, hogy néz ki Mandela.
Ne feledjétek, a 60-as évek óta be voltak tiltva a képei.
Nem tudtuk, hogy néz ki. A tanárok behoztak egy fickót az utcáról,
hogy: „Itt van Nelson Mandela.” Mi meg: „Akkor meg miért nem szólt?
Hiába pazaroltuk az energiánkat.
Micsoda alak!”
Nem érdekelt, nem tudtuk. Gyerekek voltunk.
2020 nagyon érdekes év volt.
Azt kellett megtanulnom, vagyis elfelejtenem 2020-ban,
hogy Amerika lenne a világ legnagyszerűbb országa.
Mentek a levesbe.
A legjobb esetben top 50-esek.
Valahol Banglades és Srí Lanka mellett.
Malawi. Velük versenyeznek.
Persze most ott van Biden, de nem feledkeztünk meg Trumpról.
Volt egy teljes Trump…
Úgy voltam vele, hogy Trumpnál őrültebb dolgot már nagyon rég nem láttam.
Egyszer, 2016-ban,
aznap, mikor Donald Trumpot
elnöknek választották, New Yorkban voltam,
Egy hete voltam New Yorkban, megismertem egy lányt,
egy nőt, nagyszerű volt, izzott köztünk a levegő,
odavoltunk egymásért, mint…
Ismeritek az érzést.
Fantasztikus volt. Tudjátok, izzás.
Az első randi jó, a második… Ismeritek az érzést, jó volt.
Úgyhogy a negyedik randin az illető elvitt egy választási buliba.
Nem tudom, voltatok-e… Nagyon komolyan veszik a választást.
Bulit tartanak, és képernyőkön követik a választási eredményeket.
Dél-Afrikában nincs ilyen. Mi tudjuk, ki nyer.
„Ja, az ANC.”
Az Afrikai Nemzeti Kongresszus nyeri a választást.
Hogy többséggel-e vagy sem, azt nem tudjuk.
Szóval igen…
Jól éreztük magunk a buliban,
ez a negyedik randi volt, tényleg bejöttünk egymásnak.
Azt hittem, nála éjszakázom.
A buliban vagyunk, minden csodálatos.
Tudjátok, minden jól megy. „Kérsz még bort?” „Igen.”
Egy ilyen randi, vágjátok.
Na mindegy, egy ponton rájönnek,
hogy Trump vezet a választáson. A New York-i hangulat elkomorodik.
Az egész terem elkomorodik.
Én meg: „Baszki!”
Aztán végül Trump megnyeri a választást.
A teremben mindenki sír. De nem úgy, hogy…
Rendesen…
A partnerem is sír. Én meg: „Jól van. Vágom a választást,
de mi attól még…
Még elmegyünk hozzám?” Ő meg: „Nem, kísérj haza!”
Én meg: „Kicsinált ez a köcsög Trump!”
Ezért haragszom Trumpra, mert buktam a puncit miatta.
Ezért nem bírom Trumpot.
Őrültségeket… Azt mondta, nem akarja,
hogy szutyok országokból Amerikába menjenek az emberek.
Nem akarja, hogy szutyok országokból jöjjenek.
Azt akarja, hogy Norvégiából jöjjenek Amerikába.
Én meg arra gondoltam: „A faszi sose járt Norvégiában.”
Norvégiában senki nem érzi, hogy Amerikába kell mennie.
Jártam Norvégiában. Az ottani fehérek élvezik a fehérségüket.
Sétálnak az utcán, érzik a levegőben.
„De finom! Hó és lazac. Nem lehet hibázni.”
A hó és a lazac a fehér mennyország, ezt ingyen elmondom.
Egy norvégiai fehér sem gondol Amerikára.
Leszarják.
Harminchét éves vagyok,
és 37 évesen rájöttem, hogy van, amit meg kell fejtenem az életemben.
Ahogy mindenkinek, ugye?
Mint amikor frissítjük a mobilunkat.
Amikor…
Egy kedden, véletlenszerűen kiírja, hogy: „Frissíti az iOS-t?”
Te meg: „Semmi szükség rá. Minden rendben a telómmal.”
Aztán letöltesz egy újabb appot.
Bármilyen appot, ami közli, hogy: „Frissítés nélkül nem működöm.”
Te meg: „Baszki!” És frissítened kell. Az élet is így működik.
Így működik az élet, folyamatosan frissíteni kell a szoftverünket.
Muszáj. Ugye?
Nagyon elképedek néha,
ha vitázom az abortuszról valakivel, aki a Bibliából idéz.
Én meg: „Azt 2000 éve írták, ember!
Se szendvics, se légkondi nem volt még.”
Nem lehet csak úgy idézgetni a Bibliából 2020-ban.
Tudjátok, milyen régen írták azt a cuccot?
Az embereknek borbély húzta a fogát.
A fickó kivágta…
A fickó kivágta a fogadat…
Mekkora őrültség már olyasmit idézni…
Akkoriban embereket feszítettek keresztre.
Értitek, mekkora őrültség ez?
Például: „Jó, de Mózes azt mondta…” Mózes tök más korban élt.
A Biblia ír hülyeségeket. „Szeresd felebarátodat!”
Éltetek már lakótömbben?
Szeresd felebarátodat?
Bassza meg a felebarátom!
A szomszéd folyton lármázik, bassza meg!
Dehogy szeretem a felebarátomat. Ugyan már!
Szóval…
Így jutottam arra, hogy van, amit el kell felejtenem.
Elég…
Elég szövevényesen. Türelem!
Szóval A keresztapát néztem. Láttátok?
Néztem A keresztapát a lezárás idején.
Arra gondoltam közben: „Úristen, ez óriási!”
Ha nem láttátok, Marlon Brando játssza a keresztapát, Vito Corleonét.
Vito Corleone.
Háromórás film…
Így beszél a don…
Három kurva órán át!
Egy jelenetben se szól senki, hogy: „Bocs, ezt nem értettem.
Nem beszélsz érthetően, haver.
Utasítottál, hogy nyírjunk ki egy családot, de nem értettük a címet.
Legalább a cím kéne. Valami utca? Vagy sugárút?
Tessék?
Tedd le a macskát, és írd le!”
Tudjátok, ennyire…
Imádom a filmet, minden részt láttam.
Amikor Francis Coppola a film forgatására készült,
a maffia le akarta állítani, le kellett ülnie velük tárgyalni.
Az volt a maffia egyik feltétele…
hogy a „maffia” szó ne legyen benne.
Ha végignézzük a filmeket, csak kétszer mondják ki bennük a „maffia” szót.
Végül bemutatták a filmet, és hatalmas sikert aratott.
Amikor a maffiózók is megnézték,
annyira tetszett nekik,
hogy azt mondták: „Nekünk is így kell viselkednünk!”
Ez ledöbbentett.
Arra gondoltam: „Baszki, nekem mennyire ilyen az életem?”
Nektek mennyire ilyen? Mennyire szól arról az életetek,
hogy megfeleltek mások elvárásainak rólatok?
Mások képzeletének feleltek meg.
Miután végiggondoltam mindezt, elkezdtem megkérdőjelezni a dolgokat.
Például a barátom eljegyezte a barátnőjét, drága jegygyűrűt vett neki,
örültem is, de arra gondoltam: „Honnan a faszból ered a jegygyűrű?
Honnan jön ez az egész?”
Kiderült, hogy a jegygyűrű a De Beers ötlete volt.
A De Beers reklámkampánya volt.
Úgy érezték, nem megy fogy jól a gyémánt. „Hogy vehetnénk rá az embereket…”
Mint mikor több Coca-Colát akarnak eladni, és kitalálnak egy reklámkampányt.
Ők gyémántot akartak eladni. Eltelt 100 év, és ma is vesszük.
A nők rám néznek, és azt mondják: „Ez igaz…
de kérem a kurva gyűrűmet.”
Értem én.
Például, ha étteremben vagyok,
az emberek eszik, amit esznek, én nézem az étlapot,
és meglátom a homárt.
A homár a legdrágább dolog az étlapon.
Mindig.
Miért?
Utánajártam.
Kiderítettem, hogy a rabszolgák ettek homárt.
Tudtátok?
Őrület! A homár a rabszolgák és földművesek eledele volt Amerikában.
Aztán a rabszolgák és a földművesek fellázadtak.
A munkások megmondták: „Elég volt a homárból!”
És felégettek mindent, mint egy Black Lives Matters-tüntetésen,
de ha kérdezték, miért harcolnak,
azt felelték: „Elegünk van a homárból! Bassza meg a homár!”
Nagyon durva. Komolyan.
Ha este hazaértek, keressetek rá a homárlázadásra!
A homár utána nemkívánatos étellé vált.
Újra kellett pozicionálni, és ezért lett olyan drága.
Kurvára nincs igazi oka.
Értitek?
Felrobban az agyam ettől az infótól!
Minden, ami az életemben történik… Ugye?
Találkozom egy baráttal: „Késni fogok, borotválnom kellett.”
Én meg: „Mióta borotválkoznak a nők?”
Utánajártam, mikor kezdtek borotválkozni.
Gillette.
A nők nem borotválkoztak, a férfiak meg… Megdugtuk a szőrös seggetek.
Magasról…
Magasról leszartuk 100 évvel ezelőttig.
A Gillette eldöntötte… Ugyanis a férfiak elmentek háborúzni,
ők meg: „Ki veszi meg a pengéinket?” És rávették a nőket. A nők szartak rá.
És képzeljétek, a férfiak is szarnak rá, hogy szőrösek vagytok-e.
Mondok egy példát, hogy gondolkodnak a férfiak.
Egy barátom autóbalesetet szenvedett. Többé sosem fog tudni járni.
Soha.
Két hétre rá meglátogattuk a kórházban.
Csak feküdt ott.
Ott…
Kérdezzük a dokit: „Mi van vele, jól van?”
Ő meg: „Sosem tud járni többé.”
Mi meg: „De ami fontosabb, képes lesz…?”
Erre a doki: „Ja, rendben lesz.” Én meg: „Akkor mi a gond?
Mi a probléma?
Gyerünk, haver! Öltözz, menjünk! Mi a fasz?”
Ilyenek a férfiak. Teszünk rá.
Jól van. Látom, borozol?
Bor? Vörösbor?
Tudod, honnan származik a borospohár?
Gondoltatok már arra, miért így néz ki, és nem úgy, mint egy vizespohár?
A 15. században élt egy velencei üvegkészítő.
Szóval a bortermelők termelték a bort,
az emberek meg benyakalták. Tudjátok, így…
Így itták…
Egyszerűen megitták.
A bortermelők azt akarták, hogy az emberek értékeljék a bort.
A velencei üveges ilyet szólt: „Készítek egy olyan kényes poharat,
hogy eltörhet, ha megfogják, úgyhogy finoman kell fogni.
És akkor finoman is isszák majd,
és akkor az ízét is érezni fogják a kiváló bornak,
amit olyan sokáig készítettünk.”
Ezért létezik a borospohár, és ezért olyan, amilyen.
Van, aki most azt mondja: „Finoman is tartom.
A fogással semmi gond. Az kifinomult.”
De amikor le kell gurítani, az nem tréfadolog.
Nyakalunk.
„Péntek van, és gondjaim vannak.”
Már nem utaztam egy ideje, de az utazásaim során
magamról is rengeteget tanultam.
Mit tanultam magamról?
Amikor Európában utaztam, és Litvániába kerültem,
rájöttem, hogy három csóró fehérnél többet nem bírok ki egyszerre.
Három.
Három…
Háromnál több traumát okoz. Jézusom!
Kibaszott trauma, állandóan…
Mert Litvánia… Európáról a gazdag országok jutnak eszünkbe. Nem.
A litvánok szegények.
Az ember meg…
Mivel Dél-Afrikában, jellegzetes módon nőttem fel…
Mivel Dél-Afrikában nőttem fel…
az agyam a szegénységet és a szenvedést a feketékkel kötötte össze.
Ami őrültség, és szintén próbálom elfelejteni.
De Litvániában éhező embereket láttam az utcán,
és ahelyett, hogy segítettem vagy pénzt adtam volna nekik,
arra gondoltam: „Hisz fehér vagy, szedd össze magad!
Ugyan már! Szedd össze magad! Ha nyolcadannyira lennék fehér, mint te,
elfoglalnám a világot. Gyerünk!”
Értitek?
Így működik az agyunk. Az agy nagyon különös dolog.
Az agy néha úgy köt össze pontokat, hogy annak semmi értelme.
Például, ha tíz meleg pasival töltesz egy napot,
tök jól érzitek magatokat, és egész nap csak krémszódát isznak,
arra fogsz gondolni, hogy a melegek szeretik a krémszódát.
Erre jut az agyad.
Ott ragad a fejedben: „Melegek és krémszóda.”
Ha 60 éves korodban az unokáid megkérdik, hogy mit tudsz a homoszexualitásról…
„Krémszóda, így!
Imádják a krémszódát!
Azok imádják a krémszódát.”
„Biztos, nagyapa?” „Igen, imádják!
Egyszer 2020-ban láttam, hogy egész nap azt ittak.”
Emlékszem, még mielőtt ismertem volna fehér embereket,
azt gondoltam róluk először, hogy nem fejezik be a reggelijüket.
Ez az egyetlen…
Mert a tévében sosem ették meg a reggelit.
Szólnak, hogy: „Anyu, indulok!” Én meg: „Edd meg, baszki!”
Így működik az agyunk, erről beszélek.
Amikor először mentem suliba fehérekkel, eldobtam az agyam.
El se hinnétek…
A sok hülyeség, amit a fehérek… Emlékszem, volt egy barátom,
Seth Langley, aki tonhalas szendvicset evett.
Tonhalas szendvicset!
Nem tudtam elhinni, mert a tonhal nekem a karácsonyt jelentette.
A srác meg…
Első szünet, tonhal.
Faszom!
Lezserül. Semmi…
Semmi extra élvezet. Csak lezserül.
Lezserül tonhalat eszik kedd reggel. Nem hittem el.
Annyira elképedtem, hogy hülyeségeket kérdeztem.
Olyanokat, hogy: „Tartogatod…?
December óta tartogatod ezt a szendvicset?”
Ő meg: „Anyám csinálta reggel.” „Ma reggel?”
„Igen.” Én meg: „Jézusom!
Azt mondod, hogy nálatok otthon jelen pillanatban is van tonhal?
Erre ő: „Igen.” Én meg: „Átmegyek.”
Tudjátok, milyenek… Halljátok, én egy…
egy 60 négyzetméteres házban lakom, nekik meg…
nekik kosárlabda- és teniszpályájuk volt, hat behajtójuk, nem hittem el.
Eldobtam az agyam, Seth Langley szülei meg azt mondták:
„Nem kell ám Mr. Langley-nek hívnod.” Az apja.
„Nem kell Mr. Langley-nek hívnod. Szólíts Davidnek!”
Én meg: „Na nem, ember, Mr. Langley-nek fogom szólítani.
Mert ha egyszer úgy szólítom Davidnek, hogy ott az anyám,
úgy néz majd rám…”
„Megengedte!”
Anyád ezt nem hallotta.
„Ne beszélj így az idősebbel!”
Szóval Seth Langley-éknél vagyok.
Soha életben nem láttam, és nem is jártam még ilyen nagy házban.
Lenyűgöző volt.
Játszottunk a PlayStationnel, minden király…
Nem is PlayStation, hanem Sega Genesis volt akkoriban.
Aztán este Seth Langley kitalálta, hogy bújócskázzunk.
Hú!
Nem is… Fel se merült bennem, hogy bent is lehet bújócskázni!
Bent a házban!
Bújócskázni a házban!
Tudjátok, miről… Én egy kis házban nőttem fel.
Hogyhogy bent? Bent nem lehet bújócskázni.
„Látlak a konyhában! Tűnj onnan!
Nincs… Elment az eszed?”
Ott voltam náluk, teljesen lenyűgözött ez a ház.
Nagyon örültem, hogy bújócskázunk,
és szaladtam elbújni.
Azt se tudtam, hova futok. Hatalmas ház volt.
Eltévedtem benne.
Tudjátok, amikor eltéved az ember, és nem érti, mi van.
Eltelt hat óra, és nem talált senki.
És csak bujkálsz, és…
Végül megtaláltak, de úgy, hogy…
Tudjátok, régen az emberek tudtak fejből telefonszámokat.
Találtam egy telefont valahol a házban,
és felhívtam őket, hogy: „Halló, eltévedtem.
Itt vagyok, de nem vagyok itt.”
Ők meg: „Mi van körülötted?”
„Könyveket látok, meg egy kutyaszobrot.”
„A másik dolgozószobában vagy.”
„Igen, gyertek értem, légyszi!
Küldjetek értem keresőcsapatot!”
Amikor iskolába jártam,
Seth Langley volt a barátom, a spanom.
Ő volt a span spanom.
Kurvára a spanom volt.
Sokszor bajba kerültünk, anyám meg:
„Ha Seth Langley tűzbe ugrik, akkor te is vele ugrasz?”
Én meg: „Naná, miért hagynám egyedül a barátomat a tűzben?
Hisz ott ég egyedül! Mi a fasz? Ugyan!”
Seth Langley egyszer azt mondta:
„Loyiso! Robbantsunk fel valami szart!”
Ha valaki ilyesmit mond, akkor nem valódi szarra gondolunk.
De a srác valódi székletre gondolt.
Én meg: „Baszki, ez durva. Oké, mesélj még a tervről!”
Erre ő: „Egy hete ebbe az aktatáskába szarok.”
„Mi van?”
„Rostosat eszem.
Csak úgy kicsusszan.
Itt a kaka a táskában.”
„Hol van most a kaka? Hol?
„Az iskola mögött. A kaka kész.”
„Oké.
Nekem mi…
Nekem mi a szerepem?”
„Figyelj, Loyiso! Fogd meg a kakával teli táskát,
tegyél bele petárdát,
gyújtsd fel a játszótéren, ahol a többiek játszanak,
hadd robbanjon fel és bassza el a napjukat!”
Én meg: „Jó.
Fantasztikus ötlet. Csináljuk!”
Egyedül azt nem tudtam, mennyire kell messzire lennem…
a kaka robbanásakor, hogy engem ne érjen el.
Ez 96-ban volt, a Mythbusters még nem végezte el ezt a kísérletet.
Van, aki nem ismeri a Mythbusterst.
Egy műsor a Discoveryn,
amiben mítoszokat cáfolnak vagy erősítenek meg.
Ez lehet fiziológiai mítosz,
vagy tudományos, de az is lehet, hogy csak egy mondás.
Ismeritek a mondást, hogy „mint bika a porcelánboltban.”
Ismeritek?
Az egyik részben bikát vittek a porcelánboltba,
és az nem tört össze semmit.
Annyit mondott: „Az első bika vagyok a családomból a tévében.
Miért hoznám kínos helyzetbe a rokonokat?
Miért?
Most kerültünk rá a Chicago Bulls sapkájára.
Erre azt akarjátok, hogy kúrjuk szét…”
Durva, nézzétek meg a neten, keressetek rá!
Mythbusters, bika a porcelánboltban.
Szóval…
baszki, minden tele lett szarral.
Komolyan.
Mindenkit szar borított. Tiszta szar volt minden.
Mindenkit beborított a szar. Elég durva volt.
Tiszta szar.
Az a helyzet, hogy ha az egész iskolát szar borítja,
a sulinak vége.
Nem lehet csak úgy bemenni matekra,
énekre, tesire, vége.
Felhívják a szülőket: „Jöjjön be a gyerekért!”
„Miért?” „Mert tiszta szar.
Mindenki az. Én is tiszta szar vagyok.
Miközben beszélek, szaros vagyok.”
Úgyhogy Seth Langley-t és engem kirúgtak az iskolából.
A vizsgálat után
kirúgtak minket az iskolából.
Egy athlone-i iskolába küldtek. Seth Langley egy másik magániskolába ment.
Ismeritek a rosszgyerek-magániskolákat?
Ismeritek? Nagyon drágák.
Azt mondják: „Ismeri a gyerekét. Fizessen többet!”
Tudjátok. „Magániskolában vagyok.” „Jó, de nem igazán.”
Vágjátok. Szóval egy ilyenbe ment.
Én egy rylandsi suliba kerültem,
ami egy nagyrészt
muszlimok lakta környék, számomra egy másik világ.
Extrém durva. Tényleg, a muszlim…
Nem egy medresze. Nem tudom, hogy ti…
Aki nem tudja, az olyan iskola, ahol az iszlámról és a Koránról tanítanak.
Ez nem medresze, hanem iskola
egy muszlim környéken,
ahol átlagos dolgokat tanítanak, például matekot meg angolt.
Vágjátok? Ennyi. Nem medresze.
Ne mondja senki, hogy medreszébe jártam! Nem, nem jártam…
Még szeretném amerikai elnöknek jelöltetni magam.
Már nagyon fiatalon rájöttem…
Mindig más dolgokat tanultam,
és visszatekintve, azt hiszem, sokat tanultam azáltal,
hogy képes voltam kis koromban különböző helyzetekhez alkalmazkodni.
Szegregált kerületben éltem, muszlim és fehér iskolába is jártam,
szóval mindenkivel képben voltam kulturálisan.
És szerintem ott tanultam a legtöbbet.
Nagyon sokat tanultam ott.
Ti tudjátok, mi az az isztindzsa?
Hallottatok róla?
Ő tudja. Ők tudják, miről beszélek.
Isztindzsa. A Közel-Keleten van egy kis csap oldalt.
Azért, mert… Miután kitörölted, megmosod vízzel.
Isztindzsának hívják.
Közismert a Közel-Keleten.
A Korán is javasolja. Közismert dolog.
Ezt csinálják.
Néha palackot is használnak, és még jobban megmossák.
Szóval… első nap az iskolában.
Első nap az iskolában, és…
Megkérdeztem a tanárnőt, kimehetek-e a mosdóra.
Ő meg: „Igen.” És…
adott egy üveget, használati utasítás meg minden eligazítás nélkül.
Csak úgy odaadta. A mosdóban ittam belőle.
Kicsit sós, de kulturálisan… új dolgokat tanulunk.
Ez nem medresze, ez iskola, de egy durva iskola, mert…
közvetlenül mellette van egy mecset.
És a mecsetből kivétel nélkül mindennap hallani az adhánt.
Hallani az adhánt. Tudjátok, mi az az adhán?
Egy jó nagy rakás nasaras vagytok.
Ő tudja, miről beszélek. A nasaras pogányokat jelent.
Na mindegy, a muszlim közösségben nagyon üt ez a poén.
Azt mondják: „A mi emberünk!”
De…
Szóval az iskola mellett van egy mecset, és megszólal az adhán.
Az imára hívó ének.
Ez a… Jól ismerem.
Ez az imára hívó ének.
Ha gyakorló muszlim vagy, és megszólal az adhán,
abba kell hagynod, amit csinálsz,
és engedelmeskedned a hívásnak.
Lehet, hogy épp vizsgát írsz.
Hasítasz.
Matekdogán is hasítasz.
Ha megszólal az adhán, leállsz.
Én megértem.
Egyszer bunyóztam egy Walid nevű sráccal.
Walid szarrá vert.
Váratlanul megszólal az adhán,
Walid leáll…
Vajon agyonvertem Walidot?
Kurvára eltángáltam. Kurvára…
Nyakon rúgtam.
Elpicsáztam Walidot.
Miért ne vertem volna el? Az ő istene mondta, hogy: „Te jössz!
Itt az esélyed, picsázd el te is!”
És emlékszem, még 9/11 idején is
mondogatták, hogy: „A muszlimok terrorizálni akarnak minket.”
Én meg: „Muszlimok? Ezek? Dehogy, ők nagyon barátságosak.
Fahid mégis mit robbantana fel?
Dehogy, Fahid csak egy spanglit szeretne.
Csak egy jointot és egy szamószát, semmi mást.
Kizárt, hogy ő felrobbantson… Nem.”
Bizarr volt, mert én nem így láttam az iszlámot.
Nem tartottam szörnyűnek.
Úgy gondoltam, hogy ők barátságos emberek.
Megismerkedtem a kultúrájukkal.
Az a kedvencem az iszlámban, hogy azonnal eltemetik az embert.
A muszlimoknál…
Ha meghalsz ma egykor, hatra már el is vittek.
Ha muszlimként kórházba kerülsz, és az orvos szerint 24 órád van vissza,
a 23. órában a barátaid szólnak, hogy: „Muhammad, feküdj a koporsóba!
Meghalsz, barátom, feküdj bele!”
Elvégeztem az iskolát, éltem tovább az életem,
és Seth Langley is éli az életét.
Nemrég, három éve felhívott, és azt mondta: „Megházasodom, Loyiso.
Szeretnélek felkérni tanúnak.”
Én meg: „Oké, király.
Áldásomat adom.
Jóváhagyom. De…
az illető, akit feleségül veszel,
elmondtad neki, hogy egyszer régen az életed folyamán
kakát robbantottál?”
Ő meg: „Dehogy, Loyiso.
A szerelem mindent legyőz, haver.”
Én meg: „Nem, a kakát nem győzi le.
El kell mondanod neki.
Úgy kell döntést hoznia, hogy minden információ rendelkezésére áll.
Ő meg: „Nem, Loyiso, az már a múlt. Annak vége.
Más ember vagyok. Tinédzser voltam.”
Én meg: „Dehogy, haver, ha azt hiszed, elfogadható dolog kakát robbantani,
akkor ott valami nem stimmel.
Meg kell fejtened ezt a valamit,
hogy továbbléphess.
Erre ő: „Ugyan már, túlgondolod.”
Én meg: „Nem, de ott leszek az esküvőn, semmi gond.”
Azt terveztük, hogy előbb legénybúcsú, aztán esküvő,
egy héttel a két esemény között,
az első hétvégén legénybúcsú, a következőn pedig az esküvő.
Jó. Johannesburgban repülőre ülök,
mert az esküvő és a legénybúcsú Fokvárosban lesz. Megérkezem.
Remek.
Földet érek, anyánál szállok meg.
Minden nagyszerű. Régóta nem láttam az anyámat.
Beszélgetünk, minden király. Főz valami finomat.
Inget húzok, bekölnizem magam.
Elindulok a legénybúcsúra. Jó lesz.
Odaérek Seth Langley házához.
Tele a szoba drogokkal, tequilával.
Miért vannak oda a fehérek a tequiláért? Ugyan már!
Tequila.
Mindenféle drog. Én meg: „Srácok, nem akarok…
Nem akarok drogozni. Nem kell.”
„Ne legyél már punci, és próbáld ki!”
Én meg: „Oké, jól van. Kipróbálom.
Olyat próbálok ki, amit még nem próbáltam.”
Erre ő: „Van egy kis ecstasy.” Én meg: „Ja, megvolt.”
„Van…”
„Az mi?”
„Az LSD.” Én meg: „Király. Kipróbálom.”
LSD, baszki, kurvára elszálltam!
Ha még nem próbáltátok, hallucinációt okoz,
nem létező dolgokat látsz.
Szeretnék kérni valamit. Ha van itt ma LSD-készítő…
kérdeznék valamit.
Mind ugyanazt látjuk?
Mások pingvineket látnak, én malacokat.
Disznók szállnak át a szobán. „Mi a fasz?”
„Ott repült egy malac.” „Nem, pingvin volt.”
Én meg: „Nem.”
És ezen a hülyeségen vitatkozunk. Őrület.
Azt mondják, hívnak Uber kisbuszt.
„Bepattanunk a kisbuszba.
Egy nagy kocsiba, és megyünk a legénybúcsúba.”
Én meg: „Király.”
Mire megjön a kisbusz, annyira elszálltam, hogy tengeralattjárónak látom.
Mondom: „Gyönyörű!
Hú, de sikkes így utazni!
Érzed a témát! Seth Langley, imádom a témát. Imádom!”
Ott ülünk a kocsiban,
és arra gondolok:„Én miért nem tudok tengeralattjárót hívni az Uber appban?
Ezek a fehérek megint titkolnak előlünk valamit. Miért?”
Nagyon kész voltam.
Tudjátok, amikor elszáll az ember.
Malacok repkednek, odaérünk a sztriptízbárba.
Nem túlzottan szeretem a sztriptízbárokat, méghozzá azért…
Tudjátok, amikor elhagyunk egy nagyvárost,
például Fokvárost, és egy másik városba tartunk,
és a városok között gyönyörű a természet?
Elhagyjuk a várost, és: „Úristen, természet!
Fák, hegyek, tehenek, antilopok, mindenféle állatok!”
Gyönyörű a látvány, a táj, és az út öt órán át tart.
Az első 45 percben imádjuk az egészet: „Azt a mindenit!”
Aztán egy óra múlva: „Faszom a természetbe!
Oda kell érnem Durbanbe.
Faszom a természetbe! Leszarom a természetet.”
Nekem ilyen a sztriptízbár.
„Már láttam a cicidet. Csinálj mást is!
Zsonglőrködj vagy valami!
Fogj két labdát meg az üveget, és zsonglőrködj!
A cicid már nem nyűgöz le. Ez van.”
Na szóval, annyira készen vagyok,
hogy miközben a táncosnők fel-le sétálnak, a fejemben…
mind malacnak néznek ki.
Arra gondolok: „Első sertésszelet, második sertésszelet…”
Táncikálnak.
Aztán történt valami konfliktus.
Nem tudom, mi. Mellettünk ült egy másik fickó a barátaival,
aki kiabált egy táncosnővel.
A táncosnő védelmére keltem, és szóltam: „Hé!
Ne kiabálj a disznóval!”
A csaj meg: „Kit nevezel disznónak?”
Kiakadt.
„Kit nevezel disznónak?” Szól a kidobónak, aki kidob.
Én meg: „Nem, bekészültem.
Delfinnek nézel ki.”
Kidobnak, ott ülök kint, és a másik fickót is kidobják.
Szóval kint állok ezzel a faszival.
És bunyózni akar. Én nem akarok verekedni vele,
mert 37 éves vagyok.
Ha szemen könyököl, fél év, mire begyógyul.
Vágjátok? Ha öreg vagy és leütnek, fél évig monoklis a szemed.
Mekkora baromság már ez? Vagy megrúgnak…
Fél évig. Kinek kell az?
És az se tetszik, ha valaki állandóan adja a kemény csávót.
Mert a nők… Tudjátok, mit? A kibaszott nők…
Felhívom a lány barátaimat: „Szia, mi újság?”
„Ma csak pezsgőzöm és sírok.”
„Mi van?”
„Ülök otthon, pezsgőzöm és sírok.”
Én meg: „Én is akarok ilyet.
Én is szeretnék pezsgőzni és sírni.”
Miért csak nektek szabad pezsgőzni és sírni?
Én is akarok pezsgőzni és sírni. Miért?
Úgyhogy irigyellek titeket. Ez…
Irigyellek titeket. Ti meg csak: „Leülök, és…”
De a férfiak legyenek mindig kemények.
Én meg: „Nem akarok folyton keménykedni, mert kimerítő.
A faszi meg verekedni akar, azt akarja, hogy keménykedjek vele.
Én meg… Nem igazán érdekel.
Fel akar dühíteni: „Anyád egy kurva!”
Én meg: „Anyám 60 éves, tuti nem kurva.
Anyám még az ablakrepedésen át befúvó huzatot sem bírja.
Kizárt, hogy az éjszaka közepén kiálljon az utcasarokra
miniszoknyában, hogy árulja a punciját.
Nem sértődöm meg, mert a sértéseid konkrétan tévesek.”
A csávó kezd bekattanni: „Baszd meg!
Megbasztam anyádat!” „Hagyd őt!
Figyelj! Jóképű 30-as vagy,
sokkal jobbat is találsz anyámnál.
Anyám az, aki jobban járt az üzlettel.
Haza kéne mennem lepacsiznom vele.”
Őrület.
A csávó még mindig verekedni akar. Én meg: „Hagyd már!”
Rám veti magát. Kijönnek a barátai, ütni kezdenek,
én meg elterülök a földön.
Amint kijönnek az én haverjaim is, elszaladnak.
És a fehér barátaim hívni akarják a rendőrséget.
Nagyon irigylem a fehérek kapcsolatát a rendőrséggel.
Mondom: „Baszki!”
A feketéknek a rendőrség nem az első opció.
Inkább ötödik, hatodik.
A feketék első opciója:
„Van rokonom, aki kinyírhatná ezt a gecit?
Van rokonom, aki hajlandó értem visszamenni a börtönbe?
Melyik rokonom szeret annyira,
hogy kinyírja ezt a gecit, és újabb 18 évet üljön miattam, szeretetből?”
A feketéknek ez az első opció.
Szóval ott állok a klub előtt, és úgy elvertek…
Vérzik az orrom, kiszakadt az ingem. Haza akarok menni.
„Ne már, Loyiso! Korán van még! Ne legyél már punci, bazmeg!”
A pasikkal az a helyzet… Elmondom a nőknek:
a pasik idióták.
Egy olyan srác, akit 12-18 éves korodban ismertél,
bármire rá tud venni.
Láttatok már kamaszkori barátaikkal találkozó pasikat? Ezt nyomják: „Tesó!”
„Igazgatósági gyűlés van.” „Ja, de ő a tesóm!
De ő a tesóm!”
Vágjátok?
Szóval bármire rá tudnak venni.
Őrület. Szóval azt mondja: „Ne legyél már punci, Loyiso, gyerünk!”
„Jól van, baszki. Hová?” „Tudok egy havert a közelben.
„Van füve,
kapsz tőle ruhát, elmegyünk egy másik buliba.”
„Faszom. Oké, jól van. Menjünk!”
Soha nem lett volna szabad hozzányúlnom a fűhöz.
Szívtatok már… Halljátok…
Fokvárosiak vagytok. Vágjátok a nagy szakállú helyieket?
Azokat a hipsztereket? Ne nyúljatok a füvükhöz!
Kikészültök tőle. Vágjátok, ha valaki túltolja a kávézást?
Ne nyúljatok a cuccukhoz.
A csávó azt mondja: „Loyiso, testvér! Örülök, hogy megismerhetlek.
Etiópiában, a lalibelai templomoknál tanulmányoztam a kávét.”
Én meg: „Keress igazi munkát!”
Szívtam a füvéből. Szívtatok olyat?
Amikor meg kell nézned az arcodat a mosdón?
A fű azt mondja: „Menj, és nézz tükörbe!”
Aztán a tükör előtt szól az agyad: „Viselkedj normálisan!”
Te meg: „Oké. Ha odaérek, normális leszek.”
Ilyen a fű.
Szóval szívtam belőle,
és úgy éreztem: „Baszki, ez őrület. Kurvára betéptem.”
De megyünk a következő buliba.
Odaérünk a buliba. A 17. emeleten volt.
Voltatok olyan liftben, ahol az egyik oldalon szálltok be, viszont ki meg…
a másikon szálltok?
Annyira be voltunk tépve, bástya, annyira betéptünk,
hogy itt szálltunk be és itt is akarunk kiszállni.
Várjuk, hogy kinyíljon. Nem nyílik, mi meg…
A másik oldalon ki-be szállnak az emberek.
De mi nem hallunk lófaszt se. Semmit.
Végül valaki vállon vereget: „Jól vagytok, srácok?”
Megfordulok: „Te meg mikor szálltál be?”
Ő is zavarba jön, meg én is. Mondom: „Jó ég!”
A lift felér a 17. emeletre, kinyílik az ajtó…
Csodálatos buli!
Csodálatos a buli.
Ahogy kilépek,
rájövök, hogy én vagyok itt az egyetlen fekete.
Tudjátok, mi lesz a feketékkel ilyen helyzetben?
Flavor Flavből seperc alatt Nelson Mandelává változnak.
Onnan, hogy: „Ez az, haver!” oda, hogy: „Jó napot mindenkinek!
Ez egy nagyon veszélyes környezet.
Bármi történhet, és akkor engem fognak hibáztatni.
A sarokban leszek, és jól fogok viselkedni.
Jól viselkedem a sarokban.
Ezt teszed. Egyszerűen tudod! Eltűnik egy pohár, és mindenki rád…
„Hé! Én is bulizni jöttem, te fasz!”
Seth Langley azt mondja: „Hallod, Loyiso!
Megyek a bárba, kérek italt.
Te addig szerezz székeket!
Én meg: „Oké, jól van. Szerzek széket.”
Körbenézek. Nem látok egyet sem.
Hozza az italokat.
Mérges. Azt kérdi, hol vannak a székek.
„Seth, én nem…
Nem találtam széket, haver, bocs.”
Eközben mellettünk táncol nyolc fehér nő.
Ritmusérzék nélkül.
Rosszul. Nagyon rosszul.
Ami nekem egy bizarr sztereotípia.
A sztereotípiák furák néha. Értelmetlenek.
Meg kell fejtenünk őket.
Például, hogy a fehérek nem tudnak táncolni,
hogy a feketék nem tudnak úszni.
Semmi értelme. Ezek a dolgok senkinek sincsenek benne a génjeiben.
Ha egy fehér azt mondja: „Az életem árán sem tudnék táncolni”,
azt felelem: „Semmi gond.
Úgysem kell soha az életedért táncolnod.”
De ha egy fekete nem tud úszni az élete árán sem,
na, az probléma. Az egy egészségügyi…
Az…
Az egy egészségügyi kockázat.
Azzal kezdeni kell valamit.
Ezek értelmetlen sztereotípiák.
Szóval a nyolc fehér nő rosszul táncol.
Nem fogom kigúnyolni a fehéreket,
hogy nem tudnak táncolni segítség nélkül.
Mi itt országot próbálunk építeni, úgyhogy segítek.
Fehérek…
Minden dalban…
sok hangszer van, amire táncolni lehet.
Válasszatok egyet!
Válasszatok egy kurva… Válasszátok ki, és azt kövessétek!
Ha azt mondod: „Hé, a zongorát követem az elejétől,”
akkor maradj mellette a végéig!
Ne mondd a szám közepén, hogy: „Ez a basszus csodásan hangzik!”
Szard le a basszust! Maradj a zongora mellett!
Így veszíted el az ütemet a szám közepén.
Volt, hogy fehérekkel táncoltam, és arra gondoltam: „Ez a remix?
A saját zenéjüket hallgatják? Mi a fasz?”
Na mindegy, a nők táncolnak,
és ott van mellettük nyolc szék.
Seth Langley odasétál,
és a székeken táskák vannak. Odamegy, megfogja a táskákat,
és azt kérdi: „A ti táskáitok?
Ők meg: „Igen.”
Seth meg: „Áttehetem őket erre a két székre, és elvihetem a többit?”
Ők meg: „Igen.”
Megfogja a székeket, odahozza,
majd rám néz: „Miért nem voltál képes erre?”
Én meg: „Mire?”
Erre ő: „Erre.”
Én meg: „Tőlem, az egyetlen feketétől várod,
hogy menjek oda nyolc fehér nőhöz, és vegyem el a táskájukat? Elment az…
Nem gondolsz a testi épségemre.
Azt… Nem!” Ő meg: „Miért kevered bele mindig a bőrszínt?
Azt feleltem: „Te arra gondolsz, hogyhogy nem látom a székeket.”
De tévedsz. Láttam a székeket. Csak a lehetőség nem jelent meg.”
Még Barack Obamának sem jutna eszébe ez a lehetőség, baszki.
Egy fekete sem megy oda… Tudjuk, hogyan működik a társadalom.
Arra gondolunk: „Kommandósok törnék be a tetőt.”
Mi a fasz? Kizárt.
Szóval próbálom elmagyarázni: „Kizárt, hogy én ilyet tegyek.”
„Nem, Loyiso.
Folyton belekevered a bőrszínt.”
Én meg: „Igen, mert ilyen a világ.”
Bizarr az egész. Nem értem, hogyhogy nem érti ezt.
Hogyhogy nem érti a barátom, hogy velünk másképp bánnak a világban?
A fehér kiváltságot nehéz elmagyarázni,
főleg a fehéreknek.
Vagy egy közönségnek. Nem mindenki érti.
Én most megpróbálom elmagyarázni a fehér kiváltságot.
A fehér kiváltság zenekart alapít, és Gyilkosoknak nevezi el.
Mindenki azt mondja: „Ja, jó zenekar.”
Meghívják a Grammyre… Ha a Gyilkosok fekete zenekar lenne,
kurvára kizárt, hogy a Grammyn játsszanak!
A feketéknek egyedi nevet kell választaniuk maguknak.
„Mi legyen a nevünk?” „Föld, Szél és Tűz.”
„Hogy érted?” „Mi nem lehetünk Gyilkosok.
A Gyilkosok korlátozott.”
Szóval be vagyok tépve, a srác meg bőrszínről vitatkozik.
Én meg: „Nem akarok vitatkozni, elrontod a kedvem. Hazamehetek?”
„Találkozunk az esküvőn.” És le is lépek.
Elmegyek a McDonald'sba.
Azért megyek oda, mert nonstop, és ülhetek ott addig,
amíg ki nem tisztulok, nem akarok betépve hazamenni.
Akkor annyi a hangulatnak.
Mert csináltam már olyat. Hazamész betépve, mint a sakál.
Elfelejted a riasztó kódját.
Megszólal a riasztó.
Mit csinálsz ahelyett, hogy megpróbálnád kikapcsolni?
A riasztó dallamára táncolsz.
Felébred anyád. „Mit művelsz?”
Te meg: „Nem ismered?”
Ezért nem járok haza betépve.
Végül hazaérek.
Hívok egy Ubert, és…
De arra gondolok, stílusosan jöttem.
Hívok egy tengeralattjárót.
Megnézem, de nem elérhető.
Hívok egy sima Ubert. „Sima Uber, jó lesz.
Megteszi.”
Megérkezik a fickó a sima Uberrel, én meg: „Helló!
Feltűnt, hogy az én appomban…
nem ajánljátok fel a…
Hogy lehet tengeralattjárót
rendelni?”
A fickó meg…
A fickó lezserül rám néz: „Csak frissítsd a szoftvered!”
Én meg: „Oké.”
Azt mondom: „Oké, persze.”
Szóval amikor hazaérek, anya épp a templomba készülődik.
Amikor felkel, előkészíti az ételt, amit a templom után főz meg.
Szóval rohadt korán kel. Én hajnali hatkor érek haza.
Ott áll anyám, és rám néz:
„Hol az ing, ami rajtad volt?”
Én meg: „Baszki, erre nem találtam ki semmit.”
„Seth Langley-éknél összepizzáztam magam. Teljesen.
Le kellett vennem.”
„Mi történt a szemeddel és az orroddal? Miért vérzik az…?”
Erre én: „Megbotlottam, és elestem.
Nem mondhatom el az igazat!
„Bunyóztam valakivel, aki azt mondta, hogy szexelt veled!
Úgyhogy igazából nekem kéne kérdéseket feltennem.
Sok mindent kéne megmagyaráznod!”
De ezt nem mondhatom, kitartok a sztorim mellett.
„Pizza. Tiszta pizza a mellkasom.
Leettem magam pizzával, majd megbotlottam, és elestem.
Ő meg rám pillant, épp répát szeletel, és…
Tudjátok: „Oké.
Mesélj még!” Én meg: „Igen, miközben vittem a pizzát…”
A feketék pont így figyelnek a fehérekre, amikor a történelemről beszélnek.
Így, hogy: „Oké, mesélj még!
Oké, felfedezés.
Felfedeztetek, oké.
Oké. Civilizáltatok. Oké.
Civilizálatlanok. Oké.”
Őrület.
Amikor Nagy-Britanniába költöztem,
amikor elkezdtem oda járni úgy öt éve,
egy Bumble nevű appot használtam, és…
az interneten ismerkedtem, ami király,
és megismertem egy spanyol lányt, egy spanyol nőt, jó fej volt.
Üzengettünk, aztán végül találkoztunk.
És amikor találkoztunk…
együtt lógtunk, és ez nem jó vagy rossz randi volt, csak randi.
Tudjátok, milyenek a randik. Próbáltok…
Feszültek vagytok, aztán lassan ellazultok.
A nap folyamán elmondta, hogy granadai.
Én meg: „Egy kicsit ismerem Granada történelmét.”
Azt mondtam: „Granada volt az az hely,
ahol a mórok utoljára megütköztek a spanyolokkal,
mielőtt a spanyolok függetlenedtek,
így szabadult fel Spanyolország.
Erre ő: „Miről beszélsz?”
Én meg: „Spanyolországot 700 éven át négerek vezették.”
„Hogy érted?” Sosem hallott erről.
Akkor hallott róla először. Ahogy köztetek néhányan.
Őrület volt. Próbálom elmagyarázni. „Mikor volt ez?”
Én meg: „A 7-14. században Spanyolországot al-Andalusznak hívták.”
Nem hitte el. Azt mondta, hazudok.
Én meg: „Mi a fasz?”
Elég fura volna ilyesmiről hazudni. Nem vagyok én töritanár, leszarom.
Ha tudom, hogy az infó miatt bukom a puncit, magamban tartom.
Nem akarok én… Leszarom. Teszek rá.
Aztán elgondolkodtam, miért dühíthették fel történelmi tények.
Rájöttem, hogy a fehérek egész életükben azt hallják, hogy minden tőlük jön.
Erről szól a fehér lét.
Meglátnak egy hangszórót: „Ja, mi voltunk.”
„Fagyi. Tőlünk jön, köszi.”
„Gyertya. Az is a miénk, köszi.”
Van egy indiai barátom, Rabin.
Felhívtam Rabint, az indiai barátomat: „Rabin! Késni fogok.
Kicsit tovább tartott a jóga.
Egy perc, és ott vagyok.” Ő meg: „Loyiso! Jóga?”
„Folyton fehér dolgokat csinálsz.” Én meg: „Hisz indiai vagy, az a tiétek!
A jóga a tiétek. Ne hagyd, hogy a fehérek átverjenek!
Az a tiétek!”
Igazából a legnagyobb előrelépéseink nem fehér emberektől származnak.
Nem fehérek írtak először, nem…
Nem fehérek tanulmányozták először a csillagokat,
nem fehérek találták fel a matekot.
Még azt a technológiát,
amiből a legtöbb előnyük származott az elmúlt 500 évben,
vagyis a puskaport sem fehérek találták fel.
A puskaport a kínaiak találták fel, és amikor feltalálták,
tűzijátékra és kakarobbantásra használták, mint a civilizált emberek.
Szerintem nekünk…
A feketéknek el kell felejteniük a kisebbségi komplexusaikat,
mert leélhetik úgy az életüket, hogy azt hiszik, semmit sem hoztak létre.
Mert…
Leélhetjük az életünk a hitben, hogy nem járultunk hozzá
az emberi civilizációhoz, ami nem igaz.
Mindenki hozzájárult különböző korokban.
A fehéreknek el kell felejteniük a felsőbbségi komplexusaikat.
És lazán beszélek erről, mintha könnyű volna.
Nem könnyű. Inkább…
Sok munkával jár, dolgozni kell rajta, ténylegesen akarni kell.
Engem anyám inspirál a leginkább a felejtésre.
Anyám 1959-ben született.
Az apartheid tetőpontján, a lehető legszörnyűbb időszakban.
Kitűnő tanuló volt. És anyát…
két szülő nevelte. A nagyanyám analfabéta volt,
se írni, se olvasni nem tudott,
úgyhogy néha az volt a programunk, hogy leveleket olvastam fel neki.
Nála voltak a levelek, én pedig felolvastam őket,
ez egy közös programunk volt.
És az a helyzet, hogy mindig azt mondta…
„Fogd be a füled, hogy ne halld mi van a levélben!”
Úgyhogy így olvastam fel a levelet.
Felolvastam a levelet, de a végén beleszőttem a saját céljaimat is.
„Ha mogyoróvajas-lekváros szendvicset csinálsz,
légyszi, felülre kend a lekvárt!”
Ettől a nagyanyám összezavarodott.
Azt kérdezte: „Az önkormányzat miért…
mondja meg, hogyan készítsek szendvicset?”
Az emberek nem értik, mennyire durva volt az apartheid.
Tudom, ma az emberek az egyenlő esélyekért emelnek szót…
Ugye tudjátok, hogy ilyesmi nem is létezett?
Lehet, hogy az ember tizedikben tanult…
Minek tanulsz? A törvény szerint nem lehetsz…
Nem lehetsz űrhajós.
Nem lehetsz. Képzeld el, hogy középiskolába jársz,
és az agyadban hallod valahol,
hogy: „De ez nem is lehetsz. Törvényellenes.”
Volt egy fickó, nem tudom, ismeritek-e, az ANC elnöke volt…
1950-ben.
Sebész volt.
A kevesek egyike… Keressetek rá, James Moroka a neve.
Képzett sebész volt.
De tilos volt operálnia.
Velencében, Edinburgh-ban tanult.
Az ország egyik legképzettebb orvosa volt.
Tilos volt operálnia.
Ezt jelentette, hogy fekete vagy. Hiába tanultál, hiába voltál…
A törvény lekorlátozott.
Hiába tanultál… Ma mondhatod, hogy: „Nem tudom, mi akarok lenni.”
Akkor az volt, hogy: „Akarni akarhatsz, de a törvény szerint rábasztál.
Szóval nehéz volt. 1978-ban elvégezte a középiskolát…
majd megpróbált…
egyetemre menni.
Nem sikerült. 1983-ban születtem én.
Tudjátok, milyenek a gyerekek. Elkúrnak mindent!
Gyerekek! Elkúrnak mindent!
Élveznéd az életed, a gyerek meg: „Hagyd abba!
Mindent hagyj abba most azonnal!
Összeszartam magam.
Azonnal figyelj rám!”
Nekem nem kell gyerek. Tudjátok, mennyire nem?
Még most is óvszer van rajtam.
Ennyire nem akarok gyereket. El lehet felejteni!
Micsoda? Nem!
Sokan megpróbálnak átverni. „De olyan drágák!”
Láttalak a reptéren, amikor a drágáddal próbáltál becsekkolni.
A drágád azt hiszi, beszállókártya nélkül is felszállhat a gépre.
Elég elbaszottan látja az életet.
Megszülettem. Anya felnevelt engem és az öcsémet.
Felnevelt minket.
Mindketten kiköltöztünk.
Egy bankban dolgozott 26 évig,
majd visszament az egyetemre, ahogy mindig szeretett volna.
És 58 évesen, három évvel ezelőtt lediplomázott.
Igen. Őrület.
Ezt a műsort neki ajánlom, mert arra inspirált, hogy felejtsek,
és remélem, titeket is a felejtésre és önmagatok megfejtésére inspirál,
hogy azt tehessétek, amire vágytok, és képesek legyetek
kérdőre vonni magatokat.
Vége a műsornak. Köszönöm szépen. Csodálatosak voltatok.
Ha valakit érdekel, biztos van, akit nem,
de Seth Langley válik.
Naná hogy válik!
Ugyan már! Válik.
Aki kakát robbant, nem sétál el a naplementébe!
Az élet nem így működik. Az ilyesmit meg kell fejteni.
Úgyhogy felejtsünk, hölgyeim és uraim! Köszönöm, fantasztikusak voltatok!
Mennem kell…
mert vár a tengeralattjáróm.
Köszönöm.
A feliratot fordította: Marik Gábor