Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎UN PROGRAM ORIGINAL DE COMEDIE NETFLIX
‎MUEUL ZEITZ DE ARTĂ AFRICANĂ CONTEMPORANĂ
‎CAPE TOWN 2020 (ÎN TIMPUL COVIDULUI)
‎Mulțumesc!
‎Bună seara, copii!
‎Bună, puteați fi oriunde în lume
‎și sunteți aici cu mine în Cape Town! Da!
‎Tăceți, suntem în carantină. Cum adică?
‎Nu o puteți lua din loc. ‎Sunteți blocați aici.
‎E super.
‎Mulțumesc, privitorilor din lateral.
‎O să-ncerc să vă dau și vouă atenție.
‎Bună seara, doamnă. Bună seara! VIP.
‎Acolo a fost împușcat Lincoln. Da.
‎Pe balcon.
‎Nu vă credeți în siguranță acolo. ‎Oricine poate fi împușcat.
‎Nebunia e
‎că situația cu COVIDUL m-a împiedicat ‎să călătoresc, ceea ce e…
‎Fiindcă-s așa un nomad, știți,
‎și mi-am purtat cariera în jurul lumii ‎înainte să înceapă pandemia asta.
‎Unul dintre lucrurile ‎care-mi îngreunează viața
‎e că oamenii nu știu multe ‎despre Africa de Sud, doar cred…
‎Nu știu ce cred, dar întrebările ‎pe care mi le pun sunt ciudate.
‎Sunt întrebat la un interviu: „Unde erai…”
‎„Unde erai când Nelson Mandela
‎a fost eliberat din închisoare?”
‎Zic: „Dacă ți-ai fi făcut temele, ‎ai fi știut c-aveam șase ani.”
‎Aveam șase ani.
‎Ba chiar eram supărat ‎fiindcă era închis peste tot.
‎„Încerc să joc fotbal.”
‎„Da, dar sunt închise terenurile.”
‎„Și locul de unde-ți iei înghețată ‎e închis.”
‎„De ce?” „Iese Nelson Mandela.”
‎„Băga-mi-aș!”
‎Asta era treaba.
‎Îmi pun întrebări ‎de parcă Nelson Mandela e văru-miu.
‎Se-așteaptă să zic: „Am fost împreună.”
‎Nu, n-am fost acolo.
‎Nu zic că nu știam ‎care e treaba cu politica în copilărie.
‎Știam.
‎Țin minte cum, când eram mici,
‎ne ziceau să-l eliberăm pe Nelson Mandela.
‎Țin minte ‎că, la patru ani, mă stresa asta.
‎La patru ani: ‎„Dar trebuie să-l eliberăm pe ăsta.”
‎Era o chestie care realmente mă sâcâia, ‎așa că, într-o zi, la grădiniță,
‎am decis că o să mobilizez copiii
‎ca să-ncercăm ‎să-l eliberăm pe Nelson Mandela.
‎Am zis: „Refuzăm să dormim.
‎Nu ne jucăm cu jucăriile și cu Lego ‎până nu va fi liber Nelson Mandela.”
‎Învățătoarele au intrat în panică. ‎Le ziceam: „Nu mâncăm
‎până nu va fi liber Nelson Mandela!”
‎Nici nu știam cum arată,
‎căci, amintiți-vă, imaginile cu el ‎erau interzise din anii '60.
‎Nu știam cum arată.
‎Învățătoarele au adus un ins de pe stradă:
‎„Uitați-l pe Nelson Mandela.” ‎Iar noi: „De ce nu ne-ați zis?
‎Vedeți, ne-am risipit energia.”
‎„Ăsta.”
‎Nu ne păsa. Nu știam. Eram copii.
‎Anul 2020 a fost foarte interesant.
‎În 2020 a trebuit să învăț un lucru ‎sau să mă dezvăț de el,
‎anume că America e ‎cea mai măreață țară din lume.
‎Sunt de toată jena.
‎Între primele 50 în cel mai bun caz.
‎Alături de Bangladesh și Sri Lanka.
‎Malawi, știți, sunt la întrecere.
‎Nu, adică, acum îl au pe Biden, ‎dar nu l-am uitat pe Trump.
‎Cu Trump a fost o ditamai…
‎Zic: „N-am văzut nebunie mai mare ‎ca Trump de foarte mult timp.”
‎Odată, în 2016,
‎în ziua în care Donald Trump a fost ales ‎președinte, eram la New York.
‎Eram la New York de-o săptămână. ‎Am cunoscut o fată,
‎o femeie, era nemaipomenită, ‎rezonam fantastic,
‎ne plăceam la nebunie, era o…
‎Cunoașteți sentimentele astea.
‎Era fantastică. Știți, emoții.
‎Prima-ntâlnire e bună, ‎a doua, știți cum e, fericire.
‎La a patra-ntâlnire, ‎mă duce cineva la o petrecere electorală.
‎Nu știu dacă ați fost vreodată… ‎Ăștia iau alegerile foarte-n serios.
‎Au o petrecere ‎unde au ecrane cu date despre alegeri.
‎În Africa de Sud n-avem din astea. ‎Știm cine-o să câștige.
‎„Da, CAN.”
‎Congresul African Național o să câștige.
‎E majoritar sau nu, nu știm.
‎Așa că, da…
‎Sunt la petrecerea electorală, rezonăm
‎și e a patra-ntâlnire, ‎eram tot mai îndrăgostiți.
‎Credeam că rămân la ea peste noapte.
‎Acum suntem la petrecere, e fantastic.
‎Totul merge uns. „Mai vrei vin?” „Da.”
‎Genul ăsta de-ntâlniri.
‎În fine, la un moment dat, își dau seama
‎că Trump conduce în alegeri. ‎Întregul New York se posomorăște.
‎Toată încăperea, la fel.
‎Zic: „Rahat!”
‎La un moment dat, Trump câștigă alegerile.
‎Toți din încăpere se aștern pe plâns. ‎Dar nu așa…
‎La modul serios…
‎Și partenera mea plânge. ‎Zic: „Super. Înțeleg alegerile,
‎dar mai mergem…”
‎„Mai mergem la mine acasă?” ‎Iar ea: „Nu, condu-mă acasă.”
‎„M-a omorât nemernicul ăsta de Trump!”
‎De-asta-s supărat pe Trump, ‎că m-a costat o partidă de sex.
‎De-asta nu-l plac pe Trump.
‎Spune prostii… A zis că nu vrea ca oameni
‎din țări de rahat să vină-n America.
‎Nu vrea să vină oameni din țări de rahat.
‎Vrea să vină-n America ‎oameni din Norvegia.
‎Mi-am zis: ‎„Negroteiul ăsta n-a fost în Norvegia.”
‎Nimeni din Norvegia nu zice: ‎„Trebuie să merg în America.”
‎Am fost în Norvegia. ‎Albii ăia se bucură de albețea lor.
‎Merg pe stradă și-i simt gustul în aer.
‎„Delicios! Omăt și somon, ‎n-ai cum să greșești.”
‎Omătul și somonul sunt raiul alb, ‎v-o zic pe gratis.
‎Niciun alb nu se gândește la America ‎în Norvegia.
‎Mi se rupe.
‎Am 37 de ani
‎și mi-am dat seama că am lucruri ‎de analizat despre viața mea.
‎Toți trebuie s-o facă, nu?
‎E ca atunci ‎când îți modernizezi telefonul.
‎Când îți moder…
‎Într-o oarecare marți, zice: ‎„Vrei să-ți modernizezi iOS-ul?”
‎„Nu e nevoie. Telefonul meu e perfect.”
‎Și-apoi mai descarci o aplicație.
‎Una la plesneală, da?
‎Iar aia: „Nu merg fără o actualizare.”
‎Și tu: „Băga-mi-aș!” E musai s-actualizez, ‎și zic: „Asta-i viața.”
‎Așa e-n viață, tot timpul trebuie ‎să-ți modernizezi software-ul.
‎Neapărat, nu-i așa?
‎Rămân atât de perplex uneori ‎când dezbat o problemă cu cineva,
‎legat de avort, și-mi citează din Biblie.
‎Zic: „A fost scrisă acum 2.000 de ani.
‎N-aveau sendvișuri și aer condiționat.”
‎Nu cred că poți să citezi Biblia în 2020.
‎Știți cu cât de mult timp în urmă ‎a fost scrisă aiureala aia?
‎Oamenii mergeau la frizer ‎să-și scoată măselele.
‎Tipul îți tăia…
‎Tipul îți tăia dinții…
‎Știți ce nebunie e să citezi din ceva…
‎În vremea prostiei pe care-o citezi ‎te spânzurau pe cruci.
‎Înțelegeți cât e de nebunesc?
‎De gen: „Da, dar Moise a zis…” ‎Moise trăia într-o cu totul altă epocă.
‎Biblia spune lucruri trăsnite: ‎„Iubește-ți vecinul.”
‎Ați stat vreodată la bloc?
‎Să-mi iubesc vecinul?
‎Îl bag în mă-sa!
‎Face gălăgie mereu, dă-l în mă-sa!
‎Nu-mi iubesc vecinul. Fugi de-aici!
‎Deci…
‎Așa am ajuns de fapt la revelația ‎că am nevoie de dezvățare.
‎E o…
‎călătorie întortocheată. Fiți atenți!
‎Mă uit la ‎Nașul.‎ Ați văzut ‎Nașul?
‎Mă uit la ‎Nașul ‎în timpul carantinei.
‎Mă uit și zic: „Doamne, ce film grozav!”
‎Dacă nu l-ați văzut, Marlon Brando ‎îl joacă pe nașul Vito Corleone.
‎Vito Corleone.
‎Un film de trei ore…
‎Așa vorbește donul…
‎Trei ore, băga-mi-aș!
‎Nu tu o scenă unde să zică unul: ‎„N-am prins ultima parte.
‎N-ai fost clar, fratele meu.
‎Ne-ai comandat să ucidem o familie, ‎dar nu ne-ai dat adresa.
‎Ne trebuie măcar adresa. ‎E stradă? Bulevard?”
‎„Poftim?”
‎„Lasă jos pisica și scrie-o.”
‎Știți, tipul e…
‎Atât de mult îmi place filmul, ‎încât m-am uitat la toate.
‎Când Francisc Coppola voia ‎să facă acest film,
‎mafia a încercat să-l oprească, ‎a trebuit să negocieze cu ei.
‎Una dintre condițiile ‎pe care i le-a pus mafia a fost
‎ca în film să n-apară cuvântul „mafia”.
‎Dacă le vedeți, cuvântul „mafia” apare ‎doar de două ori în toate filmele.
‎Filmul a apărut în cele din urmă ‎și a avut un asemenea succes,
‎încât, când l-au văzut mafioții,
‎atât de mult le-a plăcut,
‎încât au zis: ‎„Trebuie să ne purtăm mai mult așa.”
‎Să cad pe spate!
‎Zic: „Ptiu, drace, ‎cât din viața mea e-așa?”
‎Cât de mult din viața voastră e-așa? ‎Cât de mult din viață
‎trăiți făcându-le pe plac celorlalți?
‎Trăiți închipuirile altora.
‎După ce-am trăit experiența asta-n creier, ‎am început să-mi pun întrebări.
‎De exemplu, prietenul meu s-a logodit ‎și a cumpărat un inel de logodnă scump.
‎M-am bucurat, dar creierul meu zice: ‎„De unde vine inelul de logodnă?
‎De unde vine toată tărășenia asta?”
‎Se dovedește că inelul de logodnă ‎a fost ideea companiei De Beers.
‎A fost o campanie publicitară a lor.
‎Au zis: ‎„Vânzările de diamante nu merg bine.
‎Cum îi facem pe oameni…”
‎La fel, dacă vrei să-i faci ‎să bea Coca-Cola,
‎faci publicitate.
‎Încercau să vândă diamante ‎și, după o sută de ani, încă le cumpărăm.
‎Femeile se uită la mine: „Te-nțelegem…
‎dar vrem blestematul de inel.”
‎M-am prins.
‎Cum ar fi, sunt la restaurant,
‎lumea mănâncă ceva, mă uit în meniu,
‎văd: „homar”.
‎Homarul e cel mai scump fel din meniu.
‎Întotdeauna.
‎De ce?
‎Am demarat cercetările.
‎Am descoperit ‎că homarul era hrană pentru sclavi.
‎Știați?
‎Ce nebunie e asta? Sclavii și țăranii ‎din America mâncau homar.
‎Dar, ca să vezi, ‎s-au răsculat sclavii și țăranii.
‎Muncitorii cică: ‎„Ne-am săturat de atâta homar.”
‎Au dat foc la diverse, gândiți-vă ‎la protestul Viața negrilor contează,
‎dar, dacă-ntrebați: „Pentru ce luptăm?”
‎Ei zic: „Ne-am săturat de homar! ‎Să-l ia dracu' de homar!”
‎Explodează mămăliga. Zău așa, da!
‎Când ajungeți diseară acasă, ‎căutați pe net „Revolta homarilor”.
‎Așa a devenit homarul alimentul ‎pe care nu-l voia nimeni.
‎Apoi au reinventat homarul ‎și de-asta e atât de scump.
‎Nu există niciun motiv real.
‎Înțelegeți?
‎Îmi explodează creierul ‎de atâtea informații!
‎Tot ce se întâmplă în viața mea, nu?
‎Trebuia să mă văd cu o prietenă. ‎Zice: „O să întârzii, trebuia să mă rad.”
‎Zic: „De când se rad femeile?”
‎M-am întrebat ‎de când au început femeile să se radă.
‎Gillette.
‎Femeile nu se rădeau, ‎iar bărbaților nu le…
‎Noi vă babardeam și păroase.
‎Nu ne-a…
‎Nu ne-a păsat până acum o sută de ani.
‎Gillette a decis, ‎fiindcă bărbații mergeau la război:
‎„Cine îmi cumpără lamele?”
‎Și au convins femeile să se radă. ‎Femeilor nu le păsa.
‎Și, ghici ce, nici bărbaților nu le pasă ‎dacă sunteți păroase sau nu.
‎Uite un exemplu ‎despre cum gândesc bărbații.
‎Un amic a avut un accident auto ‎și n-o să mai poată să umble.
‎Niciodată.
‎După două săptămâni, ‎l-am vizitat la spital.
‎Zăcea întins acolo.
‎Așa…
‎Întrebăm doctorul: ‎„Care-i treaba, e bine?”
‎„Nu va mai umbla niciodată.”
‎„Da, doctore, dar va mai putea să...”
‎Doctorul cică: „Da, va fi bine.” ‎Eu: „Care-i problema?
‎Care e problema?
‎Hai, omule. Îmbracă-te! ‎Să mergem. Ce puii mei?”
‎Așa-s bărbații. Nu ne pasă.
‎Exact. Bei vin acolo?
‎Vin. E vin roșu?
‎Știi de unde vine paharul de vin?
‎Te-ai întrebat de ce arată paharul ăla așa ‎față de unul de apă?
‎În secolul XV, era un sticlar venețian.
‎Vinificatorii produceau vin la greu
‎și-apoi oamenii-l beau numaidecât.
‎Sugeau ca…
‎Îl beau oricum.
‎Vinificatorii ziceau: ‎„Vrem ca lumea să ne aprecieze vinul.”
‎Iar sticlarul venețian zice: ‎„Voi face un pahar așa delicat,
‎încât să li se poată sparge în mână, ‎deci trebuie să-l țină delicat.
‎Dacă fac asta, îl vor bea delicat.
‎Și, când îl vor bea delicat, ‎vor degusta vinul delicios
‎pe care l-am făcut cu atâta trudă.”
‎De-asta există paharul de vin.
‎Unii mă priviți și ziceți: ‎„Dar îl țin delicat.”
‎„Nu ținutul în mână e problema. ‎Foarte delicat.”
‎Dar, când vine timpul să-l dăm pe gât, ‎nu e glumă.
‎Gâlgâim.
‎„E vineri, am probleme.”
‎Da, n-am călătorit de ceva vreme, ‎dar, în drumurile mele,
‎am aflat enorm de multe și despre mine.
‎Ce am aflat despre mine?
‎Când străbăteam Europa ‎și am ajuns în Lituania,
‎mi-am dat seama că nu fac față ‎la mai mult de trei albi săraci deodată.
‎Trei.
‎Trei…
‎Mai mult de trei e traumatizant. „Isuse!”
‎Dă-o-ncolo de traumă, mereu am fost…
‎Lituania… Când ne gândim la Europa, ‎ne gândim la țări bogate. Nu.
‎În Lituania, sunt săraci.
‎Și zici, fraților, duceți-vă…
‎Am crescut în Africa de Sud ‎într-un fel aparte.
‎Fiindc-am crescut în Africa de Sud…
‎creierul meu a făcut din a fi sărac ‎și a suferi sinonime cu a fi de culoare.
‎Ceea ce e altă nebunie ‎de care încerc să mă dezvăț.
‎Dar, când sunt în Lituania, ‎văd oameni flămânzi pe stradă
‎și, în loc să-i ajut, ‎dându-le niște bănuți,
‎creierul meu zice: ‎„Sunteți albi, faceți-vă ordine-n viață.
‎Hai, fratele meu.
‎Fă-ți ordine-n viață. ‎De-aș avea o optime din albețea ta,
‎aș cuceri lumea. Zău așa!”
‎Înțelegeți?
‎Așa funcționează creierul. ‎Creierul e un lucru foarte special.
‎Face legături ‎ce par lipsite de logică uneori, nu?
‎De pildă, dacă te distrezi ‎cu zece tipi gay,
‎vă simțiți bine și, toată ziulica, ‎ei nu beau decât sifon cu spumă.
‎Și creierul tău: ‎„Gay-i adoră sifonul cu spumă.”
‎Asta zice creierul tău.
‎Ți s-a înrădăcinat în creier: ‎„Gay-i și sifonul cu spumă”.
‎Acum ai 60 de ani și te-ntreabă nepoții:
‎„Ce știi despre homosexualitate?”
‎„Sifon cu spumă, uite-așa.
‎Adoră sifonul cu spumă!
‎Tipii adoră sifonul cu spumă.”
‎„Ești sigur, bunicule?” „Da, îl adoră.
‎Odată, în 2020, i-am văzut sorbind ‎sifon cu spumă cât e ziua de lungă.”
‎Îmi amintesc ‎că, înainte de a fi întâlnit vreun alb,
‎primul lucru pe care-l gândeam despre ei ‎e că nu-și termină micul dejun.
‎Asta e singura…
‎De fiecare dată, la televizor, ‎nu-și terminau micul dejun.
‎Ziceau: „Mămico, trebuie să plec.” ‎Iar eu: „Termină de mâncat, drace!”
‎Așa lucrează creierul, asta vă zic.
‎Când am fost la școală cu copii albi, ‎m-au dat pe spate,
‎nu-mi venea să cred…
‎Tot rahatul pe care albii… ‎Îmi amintesc c-aveam un prieten,
‎Seth Langley, și mânca un sendviș cu ton.
‎Un sendviș cu ton, da?
‎Nu-mi venea să cred, ‎căci tonul ținea de Crăciun în viața mea.
‎Tipul ăsta…
‎prima pauză, ton.
‎Să-mi bag!
‎Relaxat. Nici măcar…
‎Nicio bucurie în plus. ‎Pur și simplu… relaxat.
‎Mânca relaxat ton într-o marți dimineață, ‎nu-mi venea să cred.
‎Creierul mea a fost atât de bulversat ‎cât să pun întrebări idioate.
‎De genul: „Deci, păstrezi…
‎Păstrezi sendvișul ăsta din decembrie?”
‎„Mi l-a făcut mama azi-dimineață.” ‎„Azi-dimineață?”
‎„Da.” „Isuse Hristoase!”
‎„Zici că, la tine acasă, ‎în clipa asta, aveți ton?
‎Zice: „Da.” Iar eu: „Vin și eu.”
‎Știți, oamenii ăștia-s… ‎Băi, nene, eu stau într-o…
‎într-o casă de 60 de metri pătrați, ‎iar ăștia…
‎Aveau teren de baschet, teren de tenis,
‎șase alei, era incredibil.
‎M-a bulversat. Am ajuns acolo, ‎iar părinții lui Seth Langley:
‎„Nu trebuie să-mi zici domnul Langley.” ‎Taică-su.
‎„Nu trebuie să-mi zici domnul Langley. ‎Zi-mi David.”
‎Am zis: „Nu, fratele meu, ‎am să-ți zic domnul Langley.
‎Fiindcă odată, îți voi spune David, ‎va fi maică-mea acolo,
‎se va uita la mine…
‎A zis că am voie.”
‎Maică-ta n-a auzit prostia asta.
‎„Nu vorbi așa cu bătrânii!”
‎Sunt acasă la Seth Langley.
‎Nu mai văzusem și nu mai fusesem ‎în viața mea într-un asemenea căsoi.
‎Casa era fantastică.
‎Ne jucăm la PlayStation, totul e marfă…
‎Nu, nu era PlayStation, ‎era Sega Genesis atunci.
‎Iar noaptea, Seth Langley zice: ‎„Hai să jucăm de-a ascunselea.”
‎Băi!
‎N-am putut… Nu știam că poți ‎să te joci de-a ascunselea în casă.
‎În casă!
‎De-a ascunselea în casă!
‎Știți ce vreau să… ‎Am crescut într-o căsuță.
‎Cum adică, în casă? ‎Nu poți să joci de-a ascunselea în…
‎„Te văd în bucătărie, ‎ieșii naibii de-acolo!
‎Nu are nicio… Ai căpiat?”
‎Sunt în casa aia, ‎sunt super încântat că-s în casa aia.
‎Sunt super încântat că joc de-a ascunselea
‎și dau fuga să m-ascund.
‎Nici nu știu unde fug. Casa e imensă.
‎M-am rătăcit în casă.
‎Știți, când te rătăcești, zici: ‎„Ce dracu' se-ntâmplă?
‎În șase ore, nu m-a găsit nimeni.”
‎Acum, doar te ascunzi, ești…
‎M-au găsit până la urmă, ‎dar cum m-au găsit…
‎Știți cum, pe vremuri, ‎memorai numerele de telefon.
‎Așa că, am găsit un telefon în casă
‎și am format numărul, am zis: ‎„Oameni buni, m-am rătăcit.
‎Sunt aici, dar nu-s aici.”
‎Iar ei: „Ce e în jurul tău?”
‎„Văd cărți și statuia unui câine.”
‎„Ești în celălalt birou.”
‎„Da, veniți să mă luați, vă rog.
‎Trimiteți o echipă de căutare, vă rog.”
‎Când eram la școală,
‎îl aveam pe Seth Langley, ‎cel mai bun prieten.
‎Eram prieteni la cataramă.
‎Eram prieteni la toartă.
‎Când făceam vreo năzbâtie, mama zicea:
‎„Dacă sare Seth Langley în foc, ‎sari și tu în foc?”
‎Ziceam: „Da, de ce mi-aș lăsa prietenul
‎singur în foc?
‎Acum arde singur. Ce mama mă-sii?”
‎Odată, Seth Langley îmi zice:
‎„Loyiso, s-aruncăm în aer rahat.”
‎Când îți zice unul s-arunci în aer rahat, ‎nu te gândești chiar la căcat.
‎Nu, omul vorbea chiar de fecale.
‎Așa că zic: „Rahat, sună mișto. ‎Bun, detaliază-mi planul.”
‎El: „Mă cac în servieta asta ‎de-o săptămână.”
‎„Poftim?”
‎„Am mâncat fibre.
‎Se revarsă acolo.
‎Am rahat în servietă.”
‎„Unde-i rahatul acum? Unde e?”
‎„E în spatele școlii. ‎Am pregătit rahatul.”
‎„Bun așa.
‎Care e…
‎Care e rolul meu?”
‎„Ascultă, Loyiso, ‎vreau să iei servieta plină de rahat,
‎să pui petarde-n rahat,
‎s-aprinzi rahatul ‎pe terenul unde se joacă copiii,
‎să-l lași să explodeze ‎și să le strici ziua.”
‎La care zic: „Da.
‎Fantastică idee! Hai s-o aplicăm!”
‎Singura mea grijă e ‎că nu știu cât de departe să stau
‎când explodează rahatul, ‎ca să fiu la adăpost.
‎Căci eram în '96, nu făcuseră experimentul ‎la ‎Demolatorii de mituri.
‎Unii nu știți ce e ‎Demolatorii de mituri.
‎E o emisiune pe Discovery,
‎iar ideea emisiunii e ‎să infirme sau să confirme mituri.
‎Poate fi un mit fiziologic,
‎poate fi un mit științific, ‎poate fi doar o zicală.
‎Știți zicala: ‎„Stângaci ca un taur într-o porțelănărie.”
‎Știți zicala?
‎Într-un episod, ‎bagă un taur într-o porțelănărie
‎și taurul nu sparge nimic.
‎Taurul parcă zicea: „Sunt primul taur ‎din familie la televizor.
‎„De ce îi fac de râs pe-ai mei?
‎De ce?
‎Tocmai ce-am ajuns ‎pe șapca de la Chicago Bulls.
‎Acum vrei să stricăm…”
‎E-o nebunie, ‎dacă intrați pe net, căutați asta.
‎Demolatorii de mituri, ‎taur în porțelănărie.
‎Așadar…
‎al naibii, tot locul e-acoperit de rahat.
‎Vă zic!
‎Toți sunt plini de căcat. ‎Efectiv acoperiți de căcat.
‎Toți sunt acoperiți de căcat. ‎A fost nebunie curată.
‎Acoperiți de căcat!
‎Uite ce e, ‎dacă toată școala-i acoperită de rahat,
‎s-au terminat orele.
‎Nu poți merge relaxat la mate.
‎Corul, rugbiul, s-au terminat!
‎Părinții primesc telefon: ‎„Veniți să vă luați copilul.”
‎„De ce?” „E plin de căcat.”
‎Toată lumea. Și eu sunt plin de căcat.
‎Chiar acum, sunt plin de căcat.”
‎Așa că, eu și Seth Langley ‎suntem exmatriculați.
‎După investigație,
‎ne dau afară din școală.
‎M-au trimis la o școală din Athlone.
‎Seth Langley merge la altă școală privată.
‎Știți școlile private pentru delincvenți?
‎Le știți? Sunt scumpe.
‎Școala zice: „Știți cum e copilul dv., ‎plătiți-ne-n plus.”
‎Ei cică: „Sunt la o școală privată.” ‎„Da, dar nu chiar.”
‎Deci merge la una din școlile astea.
‎Eu merg la o școală din Rylands,
‎care e o comunitate
‎predominant musulmană, ‎o cu totul altă lume pentru mine.
‎Fiindcă acolo e treabă serioasă. ‎Da, nu, e musulmană…
‎Nu e o ‎madrassa.‎ Nu știu dacă voi…
‎Madrassa‎ e o școală unde ți se predau
‎învățăturile islamului și Coranul.
‎Nu, nu-i o ‎madr…‎ E o școală
‎dintr-un cartier musulman
‎unde înveți materii obișnuite ‎ca matematica și engleza.
‎Asta e. Nu e-o ‎madrassa.
‎Nu vreau să zică lumea: ‎„Ai fost la o ‎madrassa.”
‎Nu, n-am fost la…
‎Încă vreau să candidez ‎la președinția americană.
‎Mi-am dat seama, ‎încă din fragedă copilărie…
‎că învăț mereu lucruri diferite
‎și, privind în urmă, ‎cred c-am învățat mult
‎datorită abilității de-a mă adapta ‎la situațiile în care am fost
‎când eram tânăr.
‎Trăiam într-un orășel, ‎mergeam la școală cu musulmani,
‎eram cu copii albi, ‎deci aveam contact cu cultura tuturor.
‎Pentru mine, ‎asta e cea mai mare învățătură.
‎Am învățat enorm la acea școală.
‎Știți ce-i aia ‎istinja?
‎Ați auzit de ‎istinja?
‎El știe. ‎Ei știu exact despre ce vorbesc!
‎Istinja.‎ În Orientul Mijlociu ‎au un mic robinet în lateral.
‎E… După ce te ștergi, te cureți cu apă.
‎Se cheamă ‎istinja.
‎E foarte comun în Orientul Mijlociu.
‎E încurajat în Coran, ‎e un lucru foarte obișnuit.
‎Asta faci.
‎Uneori folosești chiar o sticlă ‎și te cureți mai departe.
‎Deci această… Prima mea zi de școală.
‎În prima zi de școală, eram…
‎Am întrebat învățătoarea: ‎„Doamnă, am voie la baie?”
‎Zice: „Da”, și…
‎îmi dă sticla, ‎fără instrucțiuni, manual sau ceva.
‎Doar îmi dă obiectul. ‎Sunt la baie cu obiectul și beau.
‎E puțin cam sărat, ‎dar, cultural, învățăm lucruri noi.
‎Nu-s la o ‎madr…‎ Sunt la o școală, ‎dar școala e-un balamuc,
‎chiar lângă ea e-o moschee.
‎Iar la moschee, ‎adhanul‎ se-aude zi de zi negreșit.
‎Se-aude ‎adhanul. ‎Știți ce e un ‎adhan?
‎Sunteți niște ‎nasara.
‎El știe despre ce vorbesc. ‎Nasara‎ înseamnă păgâni.
‎În fine, în comunitatea musulmană, ‎gluma asta e criminală!
‎Zic: „E omul nostru.”
‎Dar…
‎Fix lângă școală e-o moschee ‎și începe ‎adhanul.
‎E chemarea la rugăciune.
‎E… O știu prea bine.
‎E chemarea la rugăciune.
‎Dacă ești musulman practicant ‎și auzi ‎adhanul,
‎încetezi orice ai face
‎și respecți chemarea la rugăciune.
‎Ai putea fi la examen, scriind.
‎Cu mare succes.
‎La mate la fel, perfect.
‎Se-aude ‎adhanul‎, te-oprești.
‎Înțeleg.
‎Odată mă băteam cu unul Walid.
‎Walid mă bătea de mă căcam pe mine.
‎Deodată, se-aude ‎adhanul,
‎Walid se-oprește,
‎nu l-am ucis pe Walid?
‎L-am rupt în bătaie, metodic. ‎L-am bătut de i-au zburat fulgii.
‎L-am lovit cu șutul în ceafă.
‎L-am bătut de l-am spart.
‎De ce nu l-aș face praf? ‎Chiar zeul lui a zis: „E rândul tău.
‎Șansa ta, cotonogește-l și tu.”
‎Țin minte ‎că, și în vremea lui 11 Septembrie,
‎când ziceau: ‎„Musulmanii ăștia vin să ne terorizeze!”.
‎Și zici: „Musulmanii? Ăștia? ‎Nu, ăștia-s cei mai prietenoși oameni.
‎Fahid vine să bombardeze ce?
‎Nu, Fahid, vrea doar un joint.
‎Vrea doar un cui și o ‎samosa,‎ e de treabă.
‎Nu se poate ca Sahid să detoneze… Nu.”
‎A fost straniu, ‎fiindcă nu așa văd eu islamul.
‎Nu credeam că islamu-i oribil.
‎Ziceam: „Oamenii ăștia, prietenoși. ‎Sunt oameni prietenoși.”
‎Știți, m-am implicat oarecum ‎în cultura lor.
‎Cel mai mult îmi place la islam ‎că te îngroapă imediat.
‎La musulmani, te…
‎Mori azi, la ora unu,
‎la șase-ai dispărut.
‎Simt că, dacă ești musulman ‎internat în spital
‎și-ți zice doctorul ‎că mai ai de trăit 24 de ore,
‎în ceasul al 23-lea, amicii îți zic: ‎„Muhammad, hai în cutie.
‎Ai să mori prietene, bagă-te-n ea.”
‎Am terminat școala ‎și mi-am văzut de viață.
‎Seth Langley își vede și el de viață.
‎Acum trei ani, de curând,
‎mă sună și-mi zice: „O să mă-nsor.
‎Aș vrea să-mi fii cavaler de onoare.”
‎Zic: „Bine, super.
‎Ai binecuvântarea mea.
‎„Sunt de acord. Dar…
‎persoana cu care te-nsori,
‎i-ai zis că, la viața ta,
‎ai aruncat în aer rahat?”
‎El: „Nu, Loyiso.
‎„Dragostea învinge totul, frate.”
‎Am zis: „Nu, dragostea nu-nvinge rahatul.
‎Trebuie să-i spui.
‎„Persoana trebuie să ia decizia ‎cu toate informațiile pe masă.”
‎Iar el: „Nu, Loyiso, am trecut de asta. ‎S-a terminat.
‎Sunt alt om acum. Eram adolescent.”
‎Am zis: „Nu, frate, faptul că tu crezi ‎că e acceptabil s-arunci în aer rahat
‎arată că e ceva în neregulă.
‎Trebuie să scapi de treaba aia
‎ca să mergi mai departe.”
‎Zice: „Prea despici firul în patru.”
‎Eu: „Nu e așa, dar vin la nuntă. ‎Nicio problemă.”
‎În plan era o petrecere a burlacilor
‎și-apoi nunta, ‎între evenimente fiind o săptămână,
‎deci într-un weekend e petrecerea ‎burlacilor și-n următorul e nunta.
‎Marfă. Zbor din Johannesburg,
‎fiindcă nunta și petrecerea burlacilor ‎sunt în Cape Town.
‎Minunat!
‎Aterizez și mă cazez la mama acasă.
‎Merge perfect. ‎N-am văzut-o de mult pe mama.
‎Ne spunem noutățile. Totul e super. ‎Gătește ceva bun.
‎Mă schimb în cămașă, mă parfumez.
‎Merg la petrecerea burlacilor, ‎va fi haios.
‎Ajung acasă la Seth Langley,
‎toată camera, droguri, tequila.
‎Ce au albii cu tequila? Nu se poate!
‎Tequila.
‎Tot felul de droguri. ‎Zic: „Fraților, eu nu…
‎Nu vreau să mă droghez. Nu, nene.”
‎„Nu mai fi fricos și încearcă și tu.”
‎„Bine. O să încerc.
‎„O să încerc doar ceva ‎ce n-am încercat niciodată.”
‎Iar el: „Avem ceva ecstasy.” ‎Zic: „Am încercat.”
‎„Avem…”
‎„Ce-i aia?”
‎„E LSD.” Zic: „Super, o să încerc.”
‎Băi, LSD, am luat-o pe arătură!
‎Dacă n-ați luat niciodată LSD, ‎te face să halucinezi,
‎deci vezi lucruri care nu-s acolo.
‎Am o cerere. Dacă avem ‎un producător de LSD printre noi,
‎am o cerere.
‎Putem vedea toți același lucru?
‎Alții văd pinguini, eu văd porci.
‎Porcii zboară prin cameră. ‎„Ce se întâmplă?”
‎„Tocmai a zburat un porc.” ‎„Nu, era pinguin.”
‎Zic: „Nu.”
‎Ne contrazicem asupra unor prostii. ‎Ce nebunie!
‎Ei: „Chemăm un UberVAN.
‎O să sărim cu toții în UberVAN.
‎Luăm camioneta Uber mare ‎și mergem la petrecerea burlacilor.”
‎Zic: „Marfă.”
‎Când vine UberVAN, sunt așa de prăjit, ‎încât, în creierul meu, e-un submarin.
‎Zic: „Splendid!
‎Ce mod elegant de a călători!
‎Cunoști senzația. Seth Langley, ‎îmi place senzația. Îmi place.”
‎Știți, acum, în Uber,
‎creierul îmi zice: „De ce nu am opțiunea ‎de submarin în aplicația mea Uber?
‎„Albii ăștia iar ne ascund lucruri. ‎De ce?”
‎Fraților, sunt terminat.
‎Știți cum e: „M-am tripat.”
‎Zboară porcii, ‎ajungem la clubul de striptease.
‎Nu prea-mi plac cluburile de striptease. ‎Nu-mi plac din același motiv…
‎Știți cum e când ieși cu mașina ‎dintr-un oraș mare,
‎gen Cape Town, și mergi în alt oraș
‎și, între orașe, sunt peisaje frumoase?
‎Pleci și-ți spui: „Doamne, natură,
‎copaci, munte, vaci, gazele, ‎tot felul de animale.”
‎E un peisaj superb. ‎Și călătoria durează cinci ore.
‎În primele 45 de minute, ‎te bucuri de toate. „Fantastic!”
‎După o oră, zici: ‎„S-o ia dracu' de natură!
‎Trebuie s-ajung la Durban.”
‎Zici: „Mi se rupe-n paișpe de natură.”
‎Așa mă simt în clubul de striptease.
‎„Ți-am văzut balcoanele, fă altceva.
‎Fă jonglerii!
‎Ia două mingi. ‎Ia sticlele și jonglează cu ele.
‎„Țâțicile tale nu mă mai impresionează. ‎Așa mă simt.”
‎În fine, sunt atât de năuc,
‎încât, când se perindă stripteuzele ‎în sus și-n jos, în creierul meu,
‎arată ca ditamai porcii.
‎Zic în gând: „Cotletul numărul unu, ‎cotletul numărul doi, cotletul…”
‎Dansează peste tot.
‎La un moment dat, s-a iscat o gâlceavă.
‎Un tip care stă lângă noi, ‎e cu prietenii lui,
‎începe să țipe la o stripteuză.
‎Sar în apărarea stripteuzei. ‎Zic: „Băi, omule!
‎Nu mai țipa la porcul ăsta!”
‎La care ea: „Pe cine faci tu porc?”
‎O ia razna.
‎„Pe cine faci porc?” ‎Cheamă paznicul, mă dă afară.
‎Zic: „Nu, sunt prăjit.
‎Arăți ca un delfin.”
‎Îmi face vânt de-acolo, stau jos afară ‎și-l dă afară și pe celălalt tip.
‎Acum, eu și celălalt tip ‎stăm în picioare afară.
‎Vrea să se bată cu mine. ‎Nu vreau să mă bat cu el,
‎fiindcă am 37 de ani.
‎Dacă-mi dă un cot în ochi, ‎rana se vindecă-n șase luni.
‎Știți? Când ești bătrân, te pocnesc ‎și ai ochiul vânăt șase luni.
‎Știți ce tâmpenie-i asta? Sau te lovesc…
‎Șase luni. Nu vreau așa ceva.
‎Nu-mi place nici ideea ‎de a fi tot timpul Gică duru'.
‎Fiindcă femeile… ‎Știți ce? Ale naibii femei…
‎Îmi întreb prietenele: „Ce pui la cale?”
‎„O să beau șampanie și-o să plâng.”
‎„Poftim?”
‎„O să stau acasă, o să beau șampanie și…”
‎Zic: „Vreau să fac asta.
‎Vreau să beau șampanie și să plâng.”
‎De ce doar voi aveți voie ‎să beți șampanie și să plângeți?
‎Și eu vreau să fac asta. De ce?
‎Vă invidiez din cauza asta. E o…
‎Puteți să ziceți: ‎„O să stau aici și-o să…”
‎Dar noi trebuie să fim numai duri.
‎Zic: „Nu, nu vreau să fiu tot timpul dur, ‎e extenuant.”
‎Tipul vrea să ne batem, ‎vrea să fiu dur și ferm pe poziție.
‎„Nu mă implic, zău așa.”
‎Vrea să mă insulte: „Mă-ta-i o târfă!”
‎Zic: „Mama are 60 de ani, ‎nu poate fi târfă.
‎Mama nu suportă nici măcar o adiere rece ‎de la un geam crăpat.
‎N-are cum să stea în miezul nopții
‎la colț de stradă, să-și vândă păsărica.
‎Nu-s jignit fiindcă insultele tale-s ‎incorecte faptic.”
‎Omul își iese din minți: „Te bag în mă-ta!
‎I-am tras-o mă-tii!” „Dă-i pace femeii.
‎Ești un tip arătos la vreo 30 de ani,
‎ar trebui ‎să te descurci mai bine ca mama.
‎În ce mă privește, ‎mama a ieșit în avantaj.
‎Ar trebui să merg acasă s-o felicit.”
‎E-o nebunie.
‎Tipul tot caută să se bată cu mine. ‎Zic: „Las-o moartă.”
‎Mă atacă. Amicii lui ies ‎și încep să-mi care pumni,
‎iar eu sunt pe jos, zac acolo.
‎Și, de cum apar amicii cu care sunt eu, ‎o tulesc.
‎Prietenii mei albi zic: ‎„Să chemăm poliția!”
‎Îi invidiam la culme pe albi ‎și relația lor cu poliția.
‎„Rahat, frate!”
‎La cei de culoare, ‎poliția nu e prima opțiune.
‎E opțiunea a cincea, a șasea.
‎Prima noastră opțiune e:
‎„Am vreun văr ‎care poate să-l ucidă pe nemernic?
‎Am vreun văr dispus ‎să se-ntoarcă-n pârnaie pentru mine?
‎Care dintre verii mei mă iubește destul
‎încât să-l ucidă pe nemernic ‎și să mai facă 18 ani, din dragoste.”
‎Asta e prima opțiune la cei de culoare.
‎Așa că, acum stau în fața clubului ‎și m-au bătut… Nenicule…
‎Mi-a dat borșul pe nas, ‎am cămașa sfâșiată. Zic: „Vreau acasă.”
‎„Loyiso, ce naiba. Abia a-nceput noaptea. ‎Lasă naiba frica deoparte.”
‎Știți care-i treaba cu tipii, ‎femeilor, vă zic:
‎tipii-s mari idioți.
‎Unul pe care-l știi ‎de când aveai între 12 și 18 ani
‎te poate convinge să faci orice.
‎Ați văzut tipii ‎când se-ntâlnesc cu amicii adolescenți?
‎Cică: „Omul meu!”
‎„E ședința conducerii.” ‎„Da, dar ăsta e omul meu!
‎E omul meu!”
‎Înțelegeți ce zic?
‎Deci te pot convinge să faci orice. Ești…
‎E-o nebunie. Așa că, acum zice: ‎„Loyiso, lasă frica, hai să mergem!”
‎„Bine, băga-mi-aș. Unde mergem?” ‎„Am un amic după colț.
‎Are ceva iarbă,
‎o să-ți dea niște țoale, ‎mergem la altă petrecere.”
‎„Să-mi bag! Bine, hai să mergem.”
‎Iau… Nu trebuia să mă ating de iarba aia.
‎Ați fumat vreodată… Hei, băieți.
‎Ăștia din Cape Town, îi știți ‎pe băieții din Cape Town cu bărbi lungi?
‎Îi știți pe hipsterii ăia? ‎Nu fumați iarba lor!
‎Vă strică la cap. Îi știți pe cei ‎care iau cafeaua prea în serios?
‎Nu vă atingeți de marfa lor!
‎Zice ăsta: „Loyiso, frate. ‎Mă bucur să te cunosc, fratele meu.
‎Am fost în Etiopia la templele ‎din Lalibela, frate, am studiat cafeaua.”
‎Zic: „Ia-ți o muncă pe bune.”
‎Ați fumat vreodată din iarba aia?
‎Care te face să mergi să-ți vezi mutra.
‎Iarba zice: ‎„Du-te să te privești în oglindă.”
‎Când ajungi la oglindă, creierul zice: ‎„Poartă-te normal.”
‎Îți spui: „Când ajung acolo, ‎o să fiu normal.”
‎Așa e iarba aia.
‎Deci am fumat iarba aia
‎și-am zis: „Nene, e nebunie curată. ‎sunt prăjit ca la balamuc.”
‎Dar mergem la următoarea petrecere.
‎Ajungem la următoarea petrecere, ‎era la etajul 17.
‎Ați fost cu un lift unde intri pe-o parte
‎dar trebuie să ieși pe cealaltă parte?
‎Suntem atât de prăjiți, fratele meu, ‎suntem atât de prăjiți
‎că vrem să ieșim tot pe unde-am intrat.
‎Așteptăm să se deschidă partea asta, ‎nu se deschide, zicem…
‎Pe partea asta, lumea intră și iese.
‎Dar n-auzim nimic. Absolut nimic!
‎Până la urmă, mă bate cineva pe umăr: ‎„Vă simțiți bine?”
‎Zic: „Când puii mei ai intrat în…”
‎E derutat. Sunt derutat. ‎Zic: „Nu se poate!”
‎Deci liftul ajunge la etajul 17, ‎se deschid ușile…
‎Minunată petrecere!
‎E-o petrecere minunată.
‎De cum pășesc acolo,
‎văd că-s singurul de culoare ‎de la petrecere.
‎Știți ce pățesc cei de culoare ‎când sunt singuri?
‎Din Flavor Flav devin Nelson Mandela ‎uite-așa!
‎De la „Da, băiete!” trec ‎la „Bună ziua tuturor!”
‎”E un mediu foarte periculos.
‎Orice s-ar întâmpla, ‎mie au să mi-o pună-n cârcă.
‎O să stau la colț și-o să fiu cuminte.
‎Cuminte, în colțul de-acolo.”
‎Așa te porți. Pur și simplu știi. ‎Dispare-un pahar, toți se uită…
‎„Hei! Și eu am venit ‎să mă simt bine, bulangiule.”
‎Deci acum, Seth Langley zice: ‎„Auzi, Loyiso,
‎merg la bar să iau ceva de macheală,
‎tu doar fă rost de ceva scaune.”
‎Zic: „S-a făcut. Merg după scaune.”
‎Mă uit în jur. Nu găsesc niciun scaun.
‎Se întoarce cu paharele.
‎E supărat. „Unde-s scaunele?”
‎„Seth, n-am reușit…
‎N-am reușit să găsesc niciun scaun. ‎Îmi pare rău.”
‎Fix lângă noi, dansează opt femei albe.
‎În contratimp cu ritmul. Rău!
‎În contratimp. Rău de tot!
‎Ceea ce e un stereotip ciudat pentru mine.
‎Stereotipurile-s uneori ciudate. ‎Sunt ilogice.
‎Trebuie să ne dezbărăm de stereotipuri,
‎de stereotipuri de gen ‎că albii nu pot să danseze,
‎că cei de culoare nu pot să înoate.
‎E ilogic. Nimeni nu e predispus genetic ‎la lucrurile astea.
‎Când aud albii spunând: „Nu pot să dansez ‎nici de mi-e viața în joc.”
‎Zic: „Stai liniștit.
‎Nu va trebui niciodată să dansezi ‎ca să-ți salvezi viața.”
‎Dar când zic negrii: „Nu pot să înot ‎nici de mi-e viața în joc.”
‎Zic: „Asta e o problemă. Ține de sănătate…
‎E o…
‎E o problemă de sănătate și siguranță.
‎Trebuie să o rezolvi.”
‎Stereotipurile astea sunt ilogice.
‎Opt femei albe dansează în contratimp.
‎N-am să râd de oamenii albi
‎fiindcă nu-s capabili ‎să danseze neajutați.
‎Încercăm să clădim o țară aici, ‎așa c-o să ajut.
‎Albii…
‎fiecare cântec…
‎are multe instrumente pe care să dansezi.
‎Alege unul!
‎Alege un afurisit de… ‎Alege un instrument și dedică-i-te.
‎Dacă zici: ‎„M-am dedicat pianului de la-nceput”,
‎alege-l de la-nceput până la sfârșit.
‎Nu spune, în mijlocul cântecului: ‎„Basul sună fantastic!”
‎Dă-l încolo de bas! Rămâi
‎cu pianul.
‎Așa te trezești în contratimp. ‎La mijloc, în contratimp.
‎Am dansat cu persoane albe ‎și-am zis: „Ăsta e remixul?
‎Ascultă propria lor muzică? ‎Ce mama naibii?”
‎În fine, femeile dansează
‎și, alături de ele, sunt opt scaune.
‎Seth Langley se apropie
‎și, pe scaune, au poșete. ‎Se duce, înșfacă poșetele
‎și zice: „Sunt poșetele voastre?”
‎„Da.”
‎Zice: „Pot lua poșetele
‎să le pun pe două scaune ‎și să le iau pe celelalte?”
‎Ele cică: „Da.”
‎Ia toate scaunele, le-aduce,
‎se uită la mine și zice: ‎„Nu puteai face asta?”
‎Iar eu: „Care asta?”
‎Zice: „Asta.”
‎Zic: „Vrei ca eu, ‎singurul de culoare de-aici,
‎să merg la opt femei albe ‎și să le iau poșetele? Ești…
‎Nu te sinchisești de sănătatea mea.
‎Asta… Nu!”
‎Zice: „De ce aduci mereu vorba de rasă?”
‎Zic: „În sinea ta, te-ntrebi ‎cum de n-am văzut scaunele.
‎Nu, te înșeli. Am văzut scaunele. ‎Doar că n-a apărut opțiunea.”
‎Nici Barack Obama nu s-ar gândi ‎la afurisita de opțiune.
‎Niciun om de culoare n-ar merge… ‎Știm cum ne vede societatea.
‎Creierul nostru spune: ‎„Echipa SWAT va deschide acoperișul.”
‎Ce dracu'? Nu se poate!
‎Nu se… Încerc să explic: ‎„Nu se poate ca eu să fi făcut asta.”
‎„Nu, Loyiso.
‎Mereu pui pe tapet rasa.”
‎Zic: „Da, așa e lumea.”
‎E o bizarerie. ‎Îmi zic: „Cum de nu înțelege asta?
‎Cum de nu-nțelege prietenul meu ‎că lumea ne tratează diferit?”
‎E greu să explici privilegiile albilor,
‎mai ales albilor.
‎Sau unei săli pline de oameni, ‎nu toată lumea-nțelege.
‎Voi încerca acum ‎să explic privilegiile albilor.
‎Un asemenea privilegiu e să-nființezi ‎o trupă cu numele The Killers.
‎Toți zic: „Da, e o trupă grozavă.”
‎Apoi, invitațiile la Grammy… Dacă o trupă ‎de negri s-ar numi The Killers,
‎ar fi imposibil ‎să cânte la premiile Grammy.
‎Trupele de negri trebuie să fie originale ‎în privința numelui.
‎„Cum vrem să ne spunem?” ‎„Earth, Wind & Fire”.
‎„Cum adică?” „Nu suntem The Killers.
‎The Killers sună restrictiv.”
‎Acum sunt prăjit.
‎Sunt prăjit și-ăsta vorbește de rasă. Zic:
‎„Nu vreau să mă cert, îmi tai euforia. ‎Pot să plec acasă?
‎Ne vedem la nuntă.” Și plec.
‎Dar acum merg la McDonald's.
‎Merg la McDonald's fiindcă-i non-stop ‎și pot sta acolo
‎până-mi trece amețeala, ‎fiindcă nu vreau s-ajung acasă prăjit.
‎Atunci se strică euforia.
‎Pentru că am mai făcut asta. ‎Ajungi acasă pe cai mari.
‎Te trezești c-ai uitat codul alarmei.
‎Se declanșează alarma.
‎În loc să încerci să oprești alarma, ‎ce faci?
‎Dansezi pe muzica alarmei.
‎Se trezește maică-ta. „Ce faci?”
‎Zici: „N-ai auzit-o pe-asta?”
‎De-asta nu merg acasă drogat.
‎Până la urmă, ajung acasă.
‎Sun un Uber și…
‎Dar zic: „Am venit aici elegant.
‎Stai să chem un submarin.”
‎Așa că, verific și văd: „Nu e disponibil.”
‎Atunci, sun un Uber normal. ‎„Uber normal, e-n regulă.
‎Merge și-așa.”
‎Apoi vine tipul cu Uberul normal. ‎Zic: „Frățioare,
‎am observat că voi, în aplicația mea…”
‎„N-aveți opțiunea…”
‎„Cum procedez să fac submarinul
‎să vină să mă ia?”
‎Tipul zice…
‎Se uită la mine nonșalant și zice: ‎„Actualizează-ți software-ul!”
‎Zic: „S-a făcut.”
‎Zic: „Bine, sigur.”
‎Și-ajung acasă. Când ajung acasă, ‎mama e gata să plece la biserică.
‎Se trezește și pregătește mâncarea ‎pe care o s-o gătească după biserică.
‎Se trezește odată cu găinile. ‎Ajung acasă la șase dimineața.
‎Mama-i acolo ‎și se uită la mine întrebătoare:
‎„Unde-i cămașa pe care-o purtai?”
‎Zic: „Rahat! ‎N-aveam o poveste pentru asta.”
‎„Acasă la Seth Langley, ‎a căzut pizza pe mine. Peste tot.
‎A trebuit să-mi scot cămașa.”
‎„Ce ai pățit la ochi și la nas? ‎De ce-ți curge sânge din…”
‎Zic: „M-am împiedicat și-am căzut.”
‎Nu pot să-i zic adevărul. „M-am bătut ‎cu unul care-a zis c-a făcut sex cu tine.”
‎„Eu ar trebui să fiu cel ‎care pune-ntrebările.
‎Ai de dat multe explicații!”
‎Dar nu-i pot spune asta, ‎trebuie să mă țin de poveste.
‎„Pizza. Mi s-a vărsat pizza ‎pe tot pieptul.”
‎„Am vărsat pizza,
‎m-am împiedicat și-am căzut.”
‎Și se uită la mine, ‎în timp ce taie un morcov, și zice…
‎Știți cum e, „Bine.
‎Spune-ne mai mult.” Iar eu: ‎„Da, asta în timp ce căram pizza.”
‎Așa-i ascultă cei de culoare pe cei albi ‎când povestești despre istorie.
‎Zicem: „Bun, spune-ne mai mult.”
‎„Bine, explorăm.”
‎„Explorăm. Bine.”
‎„Bun. Civilizați. Am fost. Bine.”
‎„Necivilizați. Bun.”
‎E-o nebunie.
‎Eram… Când m-am mutat în Regatul Unit,
‎mă rog, când am început ‎să merg în Regatul Unit, acum cinci ani,
‎am intrat pe aplicația Bumble și…
‎Cunoșteam lume pe internet, ‎ceea ce e grozav.
‎Am cunoscut o fată spaniolă, ‎o femeie spaniolă, era nemaipomenită.
‎Ne scriam și, în final, ne-am întâlnit.
‎Ne-am întâlnit și, atunci,
‎ne relaxam la întâlnire, ‎nu era grozav sau rău, era o întâlnire.
‎Știi cum sunt întâlnirile, încerci să…
‎Toată lumea e încordată ‎și-apoi se relaxează tot mai mult.
‎La un moment dat, îmi spune ‎că e din Granada.
‎Zic: „Cunosc puțină istorie ‎despre Granada.”
‎Și-i zic: „Granada e ultimul loc ‎unde maurii
‎au luptat cu spaniolii ultima dată înainte ‎ca spaniolii să-și câștige independența,
‎și uite-așa a fost eliberată Spania.”
‎Zice: „Ce spui acolo?”
‎Zic: „Spania a fost condusă 700 de ani ‎de o gașcă de negrotei.”
‎„Ce vrei să spui?” Nu auzise de asta.
‎Auzea prima dată chestia asta. ‎Cam la fel ca unii dintre voi.
‎Demențial! Așa că i-am explicat. ‎„Când s-a-ntâmplat?
‎Din secolul VII până în secolul XIV, ‎Spania se chema Al-Andalus.”
‎Nu i-a venit să creadă. ‎M-a făcut mincinos.
‎Zic: „Ce pana mea?”
‎E o chestie ciudată să minți despre ea,
‎nu predau istoria, nu-mi pasă.
‎Dacă știam că din cauza asta ‎n-o să am parte de sex, tăceam.
‎Nu încerc să… Mi se rupe. Nu-mi pasă.
‎Apoi mi-am spus: „De ce s-ar supăra ‎pentru un fapt istoric?”
‎Apoi mi-am dat seama ‎că albilor li s-a spus toată viața
‎că ei au dat totul.
‎Asta înseamnă să fii alb.
‎Umblă și zic: ‎„Difuzoare, da, eu le-am inventat.”
‎„Înghețata. Noi suntem, mersi.”
‎„Lumânările! Tot noi, mersi.”
‎Îl am pe amicul meu indian, Rabin.
‎L-am sunat pe-amicul meu indian ‎și i-am zis: „Întârzii puțin.
‎Yoga a durat mai mult azi.
‎Lasă-mă puțin, ajung îndată.” ‎Zice: „Loyiso, yoga?
‎Mereu faci ce fac albii.” ‎Zic: „Ești indian, e prostia voastră!
‎E… Yoga-i a voastră… ‎Nu vă lăsați păcăliți de albi!
‎E prostia voastră!”
‎Adevărul e că unele dintre cele mai bune ‎progrese ale noastre ca oameni
‎nu-s de la albi.
‎Primii care au scris nu-s albi, ‎primii care…
‎Primii care-au studiat astrologia ‎n-au fost albi,
‎primii matematicieni n-au fost albi.
‎Până și tehnologia care le oferă ‎albilor cel mai mare avantaj
‎din ultimii 500 de ani,
‎adică praful de pușcă, ‎nu e invenția albilor.
‎Praful de pușcă a fost inventat de chinezi ‎și, când l-au inventat,
‎a fost pentru artificii ‎și detonat rahat ca oamenii civilizați.
‎Cred că trebuie să…
‎Cei de culoare trebuie să renunțe ‎la complexele de inferioritate,
‎fiindcă-ți poți trăi viața ‎crezând că n-ai contribuit cu nimic.
‎Pentru că poți…
‎Poți să trăiești ‎crezând că n-ai contribuit
‎la civilizația umană, ‎ceea ce nu e adevărat.
‎Toți au contribuit în diferite perioade.
‎Albii trebuie să se dezvețe ‎de complexele de superioritate.
‎Și vorbesc despre asta atât de lejer, ‎de parcă e ușor de făcut.
‎Nu e un lucru ușor de făcut, e ca…
‎E multă muncă, trebuie să trudești. ‎Trebuie să vrei s-o faci.
‎Omul care mă inspiră cel mai mult ‎să vreau să mă dezvăț e mama.
‎Mama s-a născut în 1959.
‎În plin aparth… ‎Cea mai cruntă perioadă în care să exiști.
‎Mama a fost o studentă cu zece pe linie ‎și au crescut-o
‎doi părinți și bunica era analfabetă,
‎nu știa cititul și scrierea,
‎așa că ne-am apropiat, în parte, ‎citindu-i scrisorile.
‎Păstra scrisorile și i le citeam,
‎ca parte a timpului nostru împreună.
‎Și chestia e că obișnuia să spună mereu…
‎Spunea: „Acoperă-ți urechile ‎ca să n-auzi ce e-n scrisori.”
‎Deci citeam scrisoarea așa.
‎Citeam scrisoarea, dar, la sfârșitul ei, ‎puneam propriile mele interese.
‎Gen: „Când faci un sendviș ‎cu unt de alune și gem,
‎poți să pui, te rog, gemul deasupra?”
‎Asta o zăpăcea rău pe bunica,
‎zicea: „De ce-mi spune primăria
‎cum să fac sendvișuri?”
‎Nu cred că oamenii înțeleg ‎cât de haotic a fost apartheidul.
‎Știu că lumea acum pledează ‎pentru oportunități egale…
‎Rahatul ăsta nici nu exista atunci.
‎Puteai să fii în clasa a zecea ‎și să studiezi…
‎Pentru ce înveți? Legal, nu poți să fii…
‎Nu poți să fii astronaut.
‎Nu poți. Imaginați-vă că mergeți la liceu
‎și, undeva în creier,
‎îi auzi: „N-ai voie să fii asta. ‎E împotriva legii.”
‎Era un tip, nu știu dac-ați auzit de el, ‎era președintele CAN
‎în 1950.
‎Omul era chirurg.
‎Era printre puținii calificați, ‎căutați-l pe net, James Moroka,
‎era chirurg calificat.
‎Dar nu avea voie să opereze.
‎A studiat la Veneția. La Edinburgh.
‎Era unul dintre cei mai calificați doctori ‎din țară.
‎Nu avea voie să opereze.
‎Asta-nsemna să fii negru. ‎Chiar dac-aveai asta,
‎chiar dac-aveai…
‎Te limita legea.
‎Chiar dacă studiezi, acum zici: ‎„Nu știu ce-am să fiu.”
‎Atunci, îți ziceau: „Da, poți să vrei. ‎Dar, conform legii, du-te-n mă-ta!”
‎Deci era greu. În 1978, a absolvit liceul
‎și-apoi a încercat
‎să intre la universitate.
‎N-a mers. În 1983, m-a născut. ‎Știți ce fac copiii.
‎Îți strică socotelile.
‎Copiii! Vă strică socotelile.
‎Când ți-e lumea mai dragă, ‎copiii: „Oprește-te!
‎Oprește-te acum din orice faci!
‎Tocmai m-am căcat pe mine.
‎Am nevoie de atenție acum.”
‎La naiba cu copiii! ‎Știți cât de mult nu vreau copii?
‎Port prezervativ chiar acum.
‎Atât de mult nu vreau copii. ‎Zic: „Scoate-ți-o din cap.”
‎Poftim? Nu.
‎Unii vor să te păcălească. ‎„Sunt o binecuvântare!”
‎Te-am văzut la aeroport la înregistrare ‎cu binecuvântarea ta.
‎Binecuvântarea crede că poți urca în avion ‎fără tichetul de îmbarcare.
‎Binecuvântarea ta ți-a distrus viața.
‎Mama m-a născut. ‎Ne-a crescut pe mine și pe fratele meu.
‎Ne-a crescut.
‎Amândoi am plecat de acasă.
‎Ea a lucrat la bancă 26 de ani
‎și-apoi s-a întors la universitate, ‎cum vrusese mereu.
‎La 58 de ani, adică acum trei ani,
‎a absolvit și și-a obținut diploma.
‎Da. O nebunie.
‎Acest spectacol îi este dedicat ‎pentru că m-a inspirat să mă dezvăț
‎și sper să vă inspire și pe voi ‎să vă dezvățați și să vă eliberați
‎și să faceți ce vreți să faceți ‎și să puteți să vă analizați.
‎Ăsta-i spectacolul. Mulțumesc mult! ‎Ați fost colosali.
‎Pentru cei interesați, ‎unora e posibil să nu le pese,
‎aflați că Seth Langley divorțează.
‎Bineînțeles că divorțează.
‎Cum adică? Divorțează.
‎N-arunci în aer rahat ‎și-ncepi o viață fericită.
‎Nu așa funcționează viața. ‎Dezbărați-vă de ideea asta. Bine?
‎Să ne dezvățăm, doamnelor și domnilor. ‎Vă mulțumesc, ați fost fantastici.
‎Trebuie s-o-ntind de-aici…
‎că m-așteaptă submarinul.
‎Mulțumesc.
‎Subtitrarea: Andrei Albu