Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
СПЕЦІАЛЬНИЙ ВИПУСК ОРИГІНАЛЬНОЇ КОМЕДІЇ NETFLIX
МУЗЕЙ СУЧАСНОГО АФРИКАНСЬКОГО МИСТЕЦТВА ЦАЙЦА
КЕЙПТАУН, 2020 РІК (ПІД ЧАС COVID)
Дякую.
Привіт, малята.
Ви могли бути де завгодно у світі,
та ви тут, зі мною у Кейптауні! Так!
Годі вам, у нас локдаун. Ви про що?
Нікуди ви не поїдете. Сидітимете тут.
І це круто.
Дякую людям, що дивляться на мене збоку.
Спробую і вам приділити увагу.
Вітаю, мадам. Вітаю. ВІП.
Саме там застрелили Лінкольна. Так.
На балконі.
Не думайте, що ви тут у безпеці. Пристрелити можуть будь-кого.
Та халепа в тому,
що через цей COVID я не можу подорожувати, а це…
Я ж за натурою кочовик
і до цієї пандемії мандрував світом з виступами.
І мені дуже важко усвідомлювати,
що люди зовсім не розуміють Південну Африку. Вони думають…
Не знаю, що вони думають, та вони задають мені дивні питання.
Я даю інтерв'ю, і мене питають: «Де ви були…»
«Де ви були, коли Нельсона Манделу
звільнили з в'язниці?»
Я кажу: «При бажанні ви б дізналися, що мені було шість».
Шість років.
Я був дуже злий, бо все було зачинене.
Я кажу: «Хочу пограти у футбол».
«Так, але поля зачинені».
«Місце, де ти купляєш морозиво, теж зачинене».
«Чому?» — «Манделу звільняють».
«В біса!»
Так і було.
Мене так питають, наче Нельсон Мандела — мій двоюрідний брат.
Наче я маю сказати: «Так, ми були разом».
Ні, мене там не було.
Я не кажу, що ми, діти, нічого не тямили в політиці.
Тямили.
Пам'ятаю, коли ми були малі,
нам казали, що треба звільнити Манделу.
І я пам'ятаю, що в чотири роки я дуже через це нервував.
Мені чотири, і я думаю: «Треба його звільнити».
Мене це дійсно дуже турбувало,
і одного дня в дитсадку
я вирішив, що зберу дітей
і ми спробуємо звільнити Нельсона Манделу.
Я сказав: «Ми не будемо спати.
Ми не будемо гратися з іграшками та Лего, допоки Манделу не звільнять».
Вихователі були у паніці. Ми заявили: «Ми не будемо їсти,
поки Нельсона Манделу не звільнять!»
Ми навіть не знали, як він виглядає,
адже його зображення були заборонені ще у 60-х роках.
Ми його не бачили.
Вихователі привели чоловіка з вулиці
і сказали: «Оце Нельсон Мандела». А ми: «Чому ж ви нам не сказали?
Ми просто змарнували свої сили».
«Це ж треба».
Нам було байдуже. Ми не знали. Ми були малі.
2020-й був дуже цікавим роком.
У 2020 році я мав затямити, або забути своє знання про те,
що Америка — найвеличніша країна світу.
Люди добрі, це повна ганьба.
Щонайліпше це перша 50-ка.
Десь біля Бангладешу та Шрі-Ланки.
Малаві. Ось це їх рівень.
Ні, звісно у них тепер є Байден, але Трампа ми не забули.
Це був повний Трамп…
Я ж кажу: «Трамп — це найбожевільніше явище, яке я бачив за довгий час».
Якось у 2016-му,
коли Дональда Трампа обрали президентом, я саме був у Нью-Йорку.
Я пробув там цілий тиждень. Я познайомився з дівчиною,
із жінкою. Вона була чудова, між нами виникло неймовірне тяжіння.
Нас дуже тягло один до одного, це було…
Вам відомі такі почуття.
Вона була фантастична. Вібрації і таке інше.
Перше побачення — все добре, друге— ви розумієте ці почуття. Чудово.
На четвертому побаченні вона веде мене на виборчу вечірку.
Не знаю, чи ви були в таких… До виборів вони ставляться серйозно.
На цій вечірці висіли екрани, де розповідали про вибори.
В Південній Африці такого нема. Ми й так знаємо переможця.
«Так, АНК».
Переможе Африканський Національний Конгрес.
Більшість там чи ні, хто його знає.
Тож так…
Сиджу я на виборчій вечірці, у нас все добре.
Четверте побачення, нас дуже тягне один до одного.
Я гадав, що вночі ми будемо у неї.
Тож ми на вечірці. Все чудово.
Все добре. «Хочеш ще вина?» — «Так».
Отаке побачення.
В якийсь момент вони розуміють,
що Трамп перемагає. Весь Нью-Йорк у розпачі.
Вся кімната у розпачі.
Я кажу: «От лайно».
І ось Трамп перемагає.
В кімнаті всі починають плакати. Але не як…
По-справжньому…
Моя дівчина теж ридає. Я кажу: «Круто. Звісно, вибори і все таке,
та ми ж з тобою…»
«Їдемо до мене?». А вона: «Ні, проведи мене додому».
Я такий: «Цей чортів Трамп мене обламав!»
Ось чому я злий на Трампа, адже через нього я не мав сексу.
Тому я Трампа не люблю.
Він каже божевільні… Ні, він казав, що не хоче,
аби до Америки приїздили люди з гівняних країн.
От не хоче він, аби люди з гівняних країн приїздили.
Він хоче, щоб до Америки їхали з Норвегії.
Я собі подумав: «Чувак ніколи не був у Норвегії».
В Норвегії ніхто не думає: «Поїду поживу в Америці».
Я був у Норвегії. Цим білим людям подобається, що у них все біле.
Гуляючи вулицями, вони відчувають це у повітрі.
«Смачно. Сніг і лосось. Безпомилково».
Сніг і лосось — це рай для білих. Точно вам кажу.
В Норвегії жодному білому не хочеться до Америки.
Та мені начхати.
Мені 37 років,
і в цьому віці я зрозумів, що треба в своєму житті дещо змінити.
Це має робити кожен, згодні?
Це як оновити версію мобілки.
Ви прокидаєтесь…
Скажімо, у вівторок, а вона вас питає: «Бажаєте оновити свою iOS?»
Ви собі: «Та мені не треба. З мобілкою все добре».
Та потім ви завантажуєте новий додаток.
Будь-який. Байдуже.
А він тобі: «Без оновлення я не працюю».
Ви собі: «В біса!» Треба оновлювати. Я і кажу: «Таке життя».
Таке життя, своє програмне забезпечення треба постійно оновлювати.
Просто треба. Згодні?
Іноді мені дуже важко сперечатися з людьми.
Ми говоримо про аборти, і вони цитують Біблію.
Я кажу:«Та її написали дві тисячі років тому.
У них не було сандвічів і кондиціонерів».
У 2020-му недостатньо просто цитувати Біблію.
Ви знаєте, коли цю штуковину було написано?
Тоді зуби видаляли перукарі.
Перукар вирве…
Він вирве вам зуб…
Безглуздо цитувати те, що…
Ви цитуєте це лайно. Людей тоді розпинали на хрестах.
Ви розумієте, що це божевілля?
«Так, але Мойсей казав…» Мойсей жив в інший час.
В Біблії пишуть багато дурні. «Люби ближнього свого».
Ви колись жили у багатоповерхівці?
Любити свого ближнього?
Та пішов він під три чорти.
Він завжди шумить. Пішов він.
Не люблю свого ближнього. Хай забирається.
Тож…
Ось як я зрозумів, що я маю перевчитися.
Це досить…
складний шлях. Рушаймо разом.
От я дивлюся «Хрещеного батька». Бачили цей фільм?
Я дивився його під час локдауну.
Дивлюся і думаю: «А це дійсно велике кіно».
Якщо не бачили, там хрещеного батька Віто Корлеоне грає Марлон Брандо.
Віто Корлеоне.
Фільм триває три години…
Так розмовляє дон…
Три бісових години.
Жодної сцени, де б сказали: «Я дечого не зрозумів».
«Ви незрозуміло висловились».
«Ви наказали вбити цілу родину, та ми не зрозуміли адресу.
Хоча б адресу скажіть. Це вулиця? Авеню?»
«Що?»
«Покладіть кота і напишіть її».
Ось такий він…
Мені дуже сподобалась сага. Я подивився всі фільми.
Коли Френсіс Коппола хотів зняти цей фільм,
мафія намагалася йому завадити. Він мав з ними домовлятися.
Мафія поставила йому умову
не казати у фільмі слово «мафія».
Якщо ви бачили, в усіх фільмах слово «мафія» згадується лише двічі.
Зрештою фільм вийшов і був дуже успішним.
Коли його подивилися мафіозі,
він їм дуже сподобався.
Вони вирішили: «Ми маємо поводитись як у фільмі».
Я у шоці.
«Дідько, чи у мене таке життя?», — думаю я.
Чи у вас таке життя? Чи часто у житті
ви поводитесь так, як від вас очікують?
Ви живете, як ваше життя уявляють інші.
Коли ці думки промайнули в моїй голові, я почав ставити все під сумнів.
Наприклад, мій друг заручився і придбав коштовну обручку.
Я був у захваті, та мозок спитав: «Чому на заручини дарують обручки?
Звідки взагалі взялася ця традиція?»
Виявилось, що все це придумала компанія De Beers.
Це була рекламна кампанія De Beers.
Вони подумали: «Щось у нас погано продаються діаманти».
«Як нам заохотити людей…»
Коли ви хочете, аби люди пили Кока-колу,
ви її рекламуєте.
Вони хотіли продавати діаманти. І через 100 років ми їх досі купуємо.
Жінки дивляться і думають: «Ми тебе чуємо…
але я хочу свою бісову обручку».
Зрозуміло.
Сиджу я в ресторані.
Люди щось собі їдять. Я дивлюся меню.
Бачу «Лобстер».
Лобстер — найдорожча страва в меню.
Завжди.
Чому?
Почав розбиратися.
Дізнався, що раніше лобстери були їжею рабів.
Ви це знали?
Здуріти можна! В Америці лобстерів їли раби та селяни.
А потім раби та селяни повстали.
Робітники заявили: «Нам набридло їсти лобстерів».
Вони їх спалили. Як на протесті Black Lives Matter.
Якщо їх спитати «Чого бунтуєте?»,
вони скажуть: «Та лобстери набридли. В дупу їх!»
Ця штука вибухає. Справді.
Прийдіть ввечері додому і погугліть «Лобстеровий бунт».
Лобстерів ніхто не хотів їсти.
Та їм знайшли нову нішу на ринку, і вони стали дуже дорогими.
Без будь-яких підстав.
Розумієте?
Через цю інформацію мій мозок просто вибухає.
Все це трапляється в моєму житті.
Зустрічаюся з подругою, а вона: «Я спізнююсь, я мала поголитися».
Я їй: «Коли це жінки голилися?»
Почав з'ясовувати, коли жінки почали голитися.
Gillette.
Жінки ніколи не голилися, а чоловіки…
А ми трахали ваші волохаті дупи.
І нам було насра…
Ще сто років тому нам було насрати.
Оскільки чоловіки часто воювали, Gillette собі подумав:
«А хто куплятиме наші леза?»
І вони навчили жінок голитися. І їм було байдуже.
Знаєте, чоловікам теж байдуже, волохаті ви чи ні.
Я вам зараз поясню, як думають чоловіки.
Мій друг потрапив у аварію. Він вже не зможе ходити.
Ніколи.
Через два тижні ми прийшли до нього в лікарню.
Він там лежав.
Там…
Питаємо у лікаря: «Як він, усе добре?»
Той каже: «Він не зможе ходити».
Ми йому: «Але чи зможе він…»
Лікар каже: «Так, звісно». «То все чудово!», — кажу я.
«У чому проблема?»
«Друже, вдягайся. Ходімо. Якого біса?»
Чоловіки саме такі. Нам байдуже.
Ось так. Бачу ви тут вино п'єте?
Вино. Червоне?
Знаєте, де винайшли винні келихи?
Знаєте, чому келих виглядає саме так, а не як пивний бокал?
У 15-му сторіччі жив венеційський скляр.
Винороби виготовляли своє вино,
а люди його просто поглинали. Ось так…
Вони пили…
Просто пили та й все.
Винороби замислилися: «Треба, щоб люди насолоджувалися вином».
Тож венеційський скляр подумав: «Я зроблю дуже тонке скло,
аби воно було крихким. Щоб келих тримали обережно».
«Тоді вони будуть пити потроху».
«А будуть пити потроху, то відчують смак доброго вина,
над яким ми багато працювали».
Ось так з'явився винний келих.
Дехто дивиться і думає: «Я тримаю келиха обережно».
«Тримати? Це неважко. Дуже обережно тримаю».
А от пити, це вже інша річ.
Ми хиляємо одним замахом.
«П'ятниця, був важкий тиждень».
Я вже деякий час не подорожую, та коли подорожував,
я багато нового про себе дізнався.
Що саме я про себе дізнався?
Я подорожував Європою і опинився в Литві.
Я зрозумів, що не можу бачити більше трьох бідних білих одночасно.
Трьох.
Трьох…
Більше для мене вже травма. «Господи!».
В біса ту травму, я завжди…
Литва… Коли йдеться про Європу, ми згадуємо багаті країни. Ні.
В Литві люди бідні.
А ти їм: хлопці…
Я ж виріс у Південній Африці в особливому середовищі.
Я ріс у Південній Африці…
Для мене бідність і страждання — це доля чорношкірих.
Це безглуздя, і це знання я теж хочу забути.
В Литві я на вулицях бачив голодних людей,
та замість того, щоб дати людині грошей,
я собі думав: «Ви білі, от і розбирайтеся самі».
«Послухай, хлопче.
Розберись із собою. Був би я хоч трохи білим,
я б завоював весь світ. Отямся!»
Ну ви розумієте.
Так працює мозок. Це дуже цікава штука.
Мозок з'єднує несумісні речі, що іноді зовсім безглуздо.
Наприклад, ти тусуєшся із десятьма геями.
Ви добре проводите час, і вони п'ють тільки крем-соду.
Твій мозок вирішує: «Геї люблять крем-соду».
Так каже твій мозок.
В ньому тепер закарбовано: «Геї і крем-сода».
І ось тобі стукнуло 60. Твої онуки питають:
«Що ти знаєш про гомосексуальність?»
«Крем-сода».
«Вони обожнюють крем-соду!»
«Ці люди люблять крем-соду».
«Точно, діду?» — «Так, звісно».
«Колись у 2020-му я бачив, як вони весь день пили крем-соду».
Пам'ятаю, ще до того, як я познайомився із білими,
я думав, що вони не доїдають свій сніданок.
Це єдине…
Просто в телевізорі вони ніколи його не доїдали.
Там було: «Мамо, я побіг». Я кричав: «Блін, спочатку доїж!»
Кажу вам, саме так і працює мозок.
Коли я пішов до школи з білими дітьми, вони мене просто вразили.
Я не міг повірити…
Все лайно, що білі люди… Пам'ятаю, був у мене друг
Сет Ленглі. Він їв сандвіч із тунцем.
Сандвіч із тунцем.
Я не вірив своїм очам. Адже ми їли тунця тільки на Різдво.
Той хлопець…
На першій перерві. Тунець.
Дідько.
Звичайна річ. Навіть не…
Він навіть не смакував. Просто… звичайна річ.
Так буденно їсти тунця зранку у вівторок. Я не міг отямитися.
Я був такий вражений, що став задавати дурні питання.
На кшталт: «Ти, мабуть, його беріг…»
«Ти беріг цей сандвіч з грудня?»
«Мама вранці зробила». — «Вранці?»
«Так». — «Господи!».
«Тобто у тебе вдома є тунець. Прямо зараз».
Він мені: «Так». — «То я завітаю».
Ці люди… Друже, я живу як…
Дім площею 60 квадратів, а ці люди живуть в…
У них був баскетбольний майданчик, тенісний корт,
шість під’їзних доріжок. Це був шок.
Я був вражений, а батьки Сета Ленглі сказали:
«Не називай мене містером Ленглі». Це його батько.
«Не називай мене містером Ленглі. Зви мене Девід».
Я відповів: «Ні, брате, я буду звати вас містером Ленглі».
«Адже якщо я назву вас Девідом в присутності своєї матері,
вона на мене гляне…»
«Він мені дозволив».
Ваша мати не чула цього лайна.
«Не можна так зі старшими».
Тож я опинився в будинку Сета Ленглі.
Я в житті не бачив і не був всередині такого великого будинку.
Будинок був чудовий.
Ми грали у PlayStation, все було круто…
Ні, це була не PlayStation. Тоді ще була Sega Genesis.
А ввечері Сет запропонував: «Давай у хованки».
Так!
Я не підозрював, що в хованки можна гратися в будинку.
В будинку!
Хованки у приміщенні!
Слухайте… Я виріс у крихітному будиночку.
Що значить, в будинку? Не можна грати в хованки в…
«Я бачу тебе на кухні. Забирайся звідти».
«Не можна… Ти здурів?»
Я в тому будинку і я від цього просто у захваті.
Мені дуже кортить пограти у хованки
і я тікаю, аби сховатися.
Я не знаю, куди біжу. Будинок великий.
Я в ньому загубився.
А коли загубишся, то думаєш: «Що в біса відбувається?»
«Мене не могли знайти шість годин».
А ти ж просто ховаєшся…
Зрештою мене знайшли. Але ж як це було.
Раніше всі просто пам'ятали номери телефонів.
Я знайшов телефон
і набрав номер: «Привіт, я загубився».
«Я тут, але і не тут».
Вони питають: «Що навколо тебе?»
«Бачу книжки і статую собаки».
«Ти в другому кабінеті».
«Так, заберіть мене, будь ласка.
Надішліть пошукову експедицію».
Коли я вчився у школі,
у мене був друг Сет Ленглі. Мій найліпший друг.
Він був моїм найліпшим другом.
Найліпшим.
Коли ми втрапляли у халепу, мама кричала:
«Якщо Сет Ленглі стрибне у вогонь, ти теж стрибнеш?»
Я їй: «Так, що ж я залишу друга
на самоті у вогні?
Він що — горітиме один? Якого біса?»
Одного разу Сет Ленглі каже:
«Лоїсо, давай підірвемо лайно».
Коли таке кажуть, то зазвичай не мають на увазі справжнє лайно.
Але ж ні. Він казав про фекалії.
Я такий: «Лайно, це круто. Який в тебе план?»
«Я тиждень срав у цей портфель».
«Що?»
«Я їв клітковину».
«І вона виходила».
«Моє лайно у портфелі».
«Де лайно зараз? Де воно?»
«За школою. Лайно готове».
«Гаразд».
«А що я маю…»
«Яка моя роль?»
«Послухай, Лоїсо. Візьми портфель із лайном,
засунь туди хлопавки,
підпали лайно посеред шкільного двору, де грають діти,
і нехай воно вибухне. Нехай зіпсує їм день».
Я погодився.
«Крута ідея. Давай так і зробимо».
Єдине, що мене турбувало, я не знав, де маю бути,
коли гівно вибухне, аби воно не потрапило на мене.
Це був 96-й. «Руйнівники міфів» такого експерименту ще не робили.
Не всі знають, що таке «Руйнівники міфів».
Це передача на Discovery.
Вони там розвінчують чи підтверджують міфи.
Міфи бувають фізіологічними,
науковими, а можуть бути просто приказками.
Є приказка «Незграбний, як слон в посудній лавці». Або бик.
Чули таку приказку?
У передачі вони завели бика у посудну лавку.
І він там нічого не розбив.
Бик наче: «Я перший у родині, кого покажуть по телевізору.
І я буду ганьбити родичів?
Навіщо?»
«Навіщо?»
«Щойно ми потрапили на кепки команди "Чікаго Буллз"
А ви хочете, аби ми зганьбилися…»
Здуріти. Подивіться в інтернеті.
«Руйнівники міфів». Бик у посудній лавці.
Тож…
В біса, усе подвір'я вкрите гівном.
Просто уявіть.
Всі вкриті гівном. Буквально вкриті гівном.
Всі в лайні. Це було божевілля.
Вкриті гівном.
Справа в тім, що коли вся школа у гівні,
навчанню кінець.
На урок математики ти вже не підеш.
Співи, регбі. Усьому кінець!
Телефонують батькам: «Заберіть дитину».
«Чому?» — «Вона вся у гівні».
«Всі. Але я теж у гівні.
Я ж кажу. Я вкритий лайном».
Нас із Сетом Ленглі вигнали зі школи.
Дізналися, хто це накоїв…
і вигнали нас.
Мене відправили у школу в Атлоні.
Сет Ленглі пішов до іншої приватної школи.
Приватна школа для правопорушників.
Знаєте такі? Вони дорогі.
Школа каже: «Ви знаєте свою дитину, то платіть нам більше».
Вони такі: «Я в приватній школі». — «Так, але не зовсім».
Він пішов до такої школи.
Я ходив до школи в Райлендз.
Там живуть здебільшого
мусульмани. А це для мене інша планета.
Там все дуже серйозно. Так, це іслам…
Це не медресе. Не впевнений, що ви…
Пояснюю. Медресе — це школа, де вас навчають
ісламу і Корану.
Ні, це не медре… Це школа
в мусульманському районі,
де навчають звичайним речам. Математиці та англійській.
Зрозуміло? Це не медресе.
Не хочу, щоб казали: «Ти ходив до медресе».
Ні. Не було такого…
Я ще хочу поборотися за пост президента США.
Ще в юному віці я дещо зрозумів.
Що я завжди навчався різним речам.
І, згадуючи минуле, гадаю, я багато чому навчився.
Ще молодим я мав здатність адаптуватися
до різних обставин.
Я жив у місті, вчився разом із мусульманами.
Я був із білими дітьми, тож культурно я стикався із різними особливостями.
Особисто для мене це були найкращі уроки.
В цій школі я багато вивчив.
Знаєте, що таке істинджа?
Чули про істинджу?
Він знає. Вони точно знають, про що я!
Істинджа. На Близькому Сході збоку в туалеті є краник.
Це… Після того, як ви підтерлися, ви миєтесь водою.
Це називається істинджа.
На Близькому Сході це поширено.
Про це написано у Корані, і там такий звичай.
Там так роблять.
Іноді беруть пляшку і миються ще.
Тож… Мій перший день у школі.
Перший день у школі. Я…
Я спитав вчительку: «Можна в туалет?»
Вона сказала: «Звісно».
І дала мені пляшку. Ніяких пояснень, підручників. Нічого.
Просто дала мені цю штуку. В туалеті я почав з пляшки пити.
Вода трохи солона, але ж треба навчатися новому.
Я ж не в дурдо… Я в школі. Та це якась дивна школа,
адже поруч із нею мечеть.
В мечеті кожного дня співають азан. Обов'язково.
Співають азан. Знаєте, що таке азан?
Друзі, ви просто купка насарів.
Він знає, про що я. «Насари» означає невірні.
У мусульман цей жарт дуже добре заходить!
Вони кажуть: «Наша людина».
Але…
Поруч зі школою стоїть мечеть, і там співають азан.
Це заклик до молитви.
Тож… Я його добре вивчив.
Це заклик до молитви.
Якщо ви мусульманин, і починається азан,
ви маєте припинити всі свої справи
і встати на молитву.
Ви можете здавати письмовий екзамен.
Писати чудовий текст.
Чи чудово складати математику.
Починається азан, і все.
Я це затямив.
Одного разу я бився з Валідом.
Він робить з мене котлету.
Та раптом лунає азан.
Валід зупиняється.
Чи я його прибив?
Як я його лупцював! Від душі. Я мутузив його, мутузив…
Я дав йому ногою по шиї.
Я зробив з Валіда котлету.
Чому я його лупцював? Його власний бог сказав: «Твоя черга».
«Твій шанс, дай йому відсіч».
Пам'ятаю, як після теракту 11 вересня
усі казали: «Ці мусульмани приїжджають, аби нас тероризувати!»
А я відповідав: «Мусульмани? Та ні, вони дуже мирний народ».
«Фахід буде підривати бомби?»
«Та ні, Фахіду потрібен лише косяк».
«Він хоче затягнутися та з'їсти самосу. От і все»
«Бути такого не може. Шахід підриває… Ні».
Це було дивно, адже для мене іслам був не такий.
Я не вважав його загрозливим.
Я думав: «Це доброзичливі люди. Це добрий народ».
Знаєте, я трохи долучився до їх культури.
Найбільше в ісламі мені подобається те, що вони ховають одразу.
З мусульманами ви…
О першій годині ти помираєш,
а о шостій ти вже похований.
Якщо мусульманин потрапляє до лікарні,
і лікар каже: «Вам залишилась доба».
Через 23 години ваші друзі кажуть: «Мохаммед, лізь у труну».
«Ти зараз помреш, друже. Лізь».
Я закінчив школу і жив собі далі.
Сет Ленглі теж жив собі потроху.
Три роки тому
він мені телефонує: «Я одружуюсь».
«Хочу, аби ти був одним з моїх дружб».
Я погоджуюсь: «Гаразд.
Благословляю тебе.
Я радий за тебе. Але…
жінка, на якій ти одружуєшся,
ти їй казав, що колись
підривав гівно?»
Він каже: «Ні, Лоїсо.
Друже, любов перемагає все».
«Ніяка любов не переможе гівно», — кажу я.
«Ти маєш їй сказати.
Вона має прийняти повністю усвідомлене рішення».
Він каже: «Ні, це все у минулому. Із цим покінчено.
Я тепер зовсім інший. Я був підлітком».
Я кажу: «Ні, друже, якщо ти вважаєш прийнятним підривати гівно,
то щось таки не сходиться.
Ти маєш це проробити,
аби рухатися далі».
Він каже: «Ти щось перемудрив».
«Та ні, але на весілля я прийду. Без проблем».
Спочатку мала бути парубоцька вечірка,
а потім весілля. Через тиждень.
В один вікенд парубоцька вечірка, а в наступний — весілля.
Круто. Я прилітаю з Йоганнесбурга.
Адже і весілля, і вечірка проходять у Кейптауні.
Чудово.
Зупиняюся у мами.
Все чудово. Я давно її не бачив.
Ми спілкуємось. Все круто. Вона готує щось смачненьке.
Я вдягаю сорочку, бризкаюсь одеколоном.
Збираюсь на парубоцьку вечірку. Має бути весело.
Їду до Сета Ленглі.
У кімнаті повно наркоти і текіли.
Чому білі так люблять текілу? Годі вам!
Текіла.
Різні наркотики. Я кажу: «Хлопці, я не по…».
«Я наркотики не буду. Ні, народ».
«Не викаблучуйся і трохи спробуй».
«Гаразд. Трохи спробую.
Спробую те, чого ще не пробував».
Він каже: «У нас тут екстазі». Я йому: «Вже пробував».
«А ще тут…»
«Що це?»
«Це кислота». — «Круто. Спробую».
Кислота. І мене дуже круто перло!
Якщо ви не пробували кислоту, від неї бувають галюцинації.
Бачиш те, чого насправді нема.
Тож у мене є запит. Якщо серед вас є виробник кислоти.
Маю до нього прохання.
Можна, аби всі бачили одне й те саме?
Хтось бачить пінгвінів. Я бачу свиней.
По кімнаті літають свині. «Що тут діється?»
«Пролетіла свиня». — «Ні, то був пінгвін».
Я кажу: «Ні».
І ми лаємось через якусь дурню. Здуріти.
Хтось каже: «Викличемо UberVAN».
«Усі поїдемо на UberVAN».
Це мікроавтобус, на якому ми поїдемо на парубоцьку вечірку.
Я кажу: «Круто».
Коли прибуває UberVAN, я під таким кайфом, що він мені здається субмариною.
Я мурмочу: «Прекрасно.
Дуже стильна подорож.
Сете, ти знаєшся на стилі. Люблю стиль. Обожнюю».
Сиджу я в Убері,
і мій мозок каже: «А чому у мене в додатку Uber немає опції "субмарина"?
Кляті білі знову щось від нас приховують. Чому?»
Друзі, я вже готовий.
Знаєте, коли «Я під кайфом».
Усюди літають свині, ми прибуваємо до стрип-клубу.
Я їх не дуже полюбляю. І ось чому.
Згадайте, як ви виїжджаєте за межі великого міста.
Скажімо, Кейптауна. Ви прямуєте до іншого міста,
а між містами бачите красиву природу.
Щойно виїхавши, ви гукаєте: «Ого, яка краса!
Дерева, гори, корови, антилопи, інші тварини».
Дуже красиво, такі пейзажі! А їхати вам годин п'ять.
Перші 45 хвилин ви дуже всім тішитеся. «Як гарно!».
Та вже через годину ви: «Остогидла ця природа».
Мені треба до Дурбана.
Ви скиглите: «Начхати мені на цю природу».
Так я почуваюся у стрип-клубі.
«Та бачив я твої цицьки. Зроби щось.
Пожонглюй, або ще щось.
Візьми два м'ячики, пляшки. Пожонглюй».
Цицьки вже набридли. Ось так я відчуваю.
Отже я під кайфом,
і коли стриптизерші ходять повз мене, у моєму мозку
вони виглядають наче свині.
Я собі думаю: «Перший стейк, другий стейк, третій…»
А вони там танцюють.
Потім трапився конфлікт.
Неподалік від нас сидів хлопець із друзями.
Він закричав на стриптизершу.
Я став її захищати: «Хлопче!».
«Не кричи на цю свиню!».
А вона: «Ти кого обізвав свинею?»
Вона розлютилася.
«Ти кого обізвав свинею?» Викликала охорону, мене викинули.
Я кричу: «Ні, я під кайфом».
«Ти схожий на дельфіна».
Викинули мене, а потім викинули і того хлопця.
Тож стоїмо ми з ним на вулиці.
Він хоче зі мною битися. А я не хочу,
бо мені 37 років.
Якщо він вріже мені в око, воно півроку буде гоїтись.
Коли ти немолодий, і тебе б'ють, синець буде шість місяців.
Бачите, яка дурість? Вас лупцюють…
Шість місяців. Мені цього лайна не треба.
І мені не подобається весь час бути крутим хлопцем.
Адже жінки… Ті бісові жінки…
Телефоную я своїм подружкам: «Які плани?»
«Вип'ю шампанського і поплачу».
«Що?»
«Я посиджу вдома, вип'ю шампанського та…»
Я такий: «Я теж так хочу.
Хочу пити шампанське і плакати».
Чому тільки вам можна пити шампанське і плакати?
Я теж хочу пити шампанське і плакати. Чому?
Заздрю вам. Це…
Це вам можна «Я просто посиджу і…»
А чоловіки завжди мають бути крутими.
Я кажу: «Не хочу бути завжди крутим. Це важко».
Той хлопець хоче зі мною битися. Я маю бути крутим і постояти за себе.
«А мені насправді байдуже».
Він мене дражнить: «Твоя мати шльондра!»
Я йому: «Та їй 60, яка з неї шльондра?»
«Вона навіть слабкий протяг з тріснутого вікна не виносить».
«Вона просто не вистоїть посеред ночі
на розі вулиці. Та ще й у міні-спідниці.
Я не ображений, адже твої слова неправдиві».
Хлопець просто шаленіє: «Пішов ти!»
«Я трахав твою матір». — «Облиш її».
«Тобі трохи за 30, ти ще симпатичний.
Маєш знайти когось краще за неї».
«Моя мама тут явно у виграші».
«Поїду додому і привітаю її».
Божевілля.
Хлопець далі до мене чіпляється. Я йому: «Заспокойся».
Він на мене кидається. Виходять його друзі, б'ють мене.
Я падаю на землю.
Коли виходять мої приятелі, вони тікають.
Мої білі друзі кажуть: «Давай викличемо поліцію».
Заздрю білим через їх відносини з поліцією.
Я такий: «От лайно».
Для чорношкірих поліція точно не перший варіант.
Може п'ятий чи шостий.
Перший варіант для нас:
«Чи є в мене брат, що вб'є цього покидька?»
«Чи є у мене брат, що піде за мене до в'язниці?»
«Хто з моїх братів так мене любить,
що вб'є цього покидька і відсидить ще 18 років. Заради любові».
Ось такий перший варіант для чорношкірих.
Тож стою я біля клубу. Мене побили… Люди…
З носа тече кров, сорочка рвана. «Мені треба додому», - кажу я.
«Лоїсо, облиш. Вечір тільки почався. Не будь таким слабаком».
Жінки, знаєте, що я вам скажу про чоловіків?
Вони повні бовдури.
Хлопець, якого ти знав з 12 до 18 років,
може вмовити тебе на будь-що.
Бачили, як чоловіки зустрічають старих друзів?
«Чувак!»
«У нас засідання ради». — «Та це мій дружбан!»
«Це ж мій дружбан!»
Ну ви розумієте.
Тож вони здатні вмовити вас на будь-що.
Здуріти. Він каже: «Лоїсо, не будь слабаком, ходімо!»
«Блін, гаразд. Куди ми?» — «У мене тут за рогом є друг».
«У нього є травка,
і він тебе переодягне. Поїдемо на іншу вечірку».
«В біса. Гаразд, круто. Поїхали».
У мене… Краще б я ніколи не брав ту траву.
Ви колись палили… Так, друзі.
Ви, мешканці Кейптауну, знаєте хлопців з довгими бородами?
Тих хіпстерів? Не беріть у них травку.
Продере наскрізь. Знаєте людей, що дуже серйозно ставляться до кави?
Не беріть їх лайна.
Той хлопець каже: «Лоїсо, брате. Приємно познайомитися, друже».
«Я був у Ефіопії, в храмах Лалібели. Вивчав каву».
Я йому: «Краще знайди роботу».
Я палив ту травку. А ви пробували?
Йдіть до ванної і подивіться на себе.
Травка шепоче: «Подивись на себе у дзеркало».
Підходите ви до дзеркала, а мозок каже: «Поводься нормально».
Ви собі думаєте: «Коли я туди дійду, я буду нормальним».
Це травка.
Тож я попалив ту травку,
і кажу: «Здуріти можна. Ого, як вставляє».
А ми їдемо на наступну вечірку.
З'являємось ми на тій вечірці. А вона на 17 поверсі.
Бачили такі ліфти, куди заходиш з одного боку,
а виходиш з іншого?
А ми під таким кайфом, що коли ми зайшли з цього боку,
то й вийти хочемо сюди ж.
Чекаємо, коли відчиняться ці двері, а вони не відчиняються.
З того боку люди заходять і виходять.
А ми нічого не чуємо. Абсолютно.
Потім мене плескають по плечу: «З вами все добре?»
Я повертаюсь: «Коли в біса ви зайшли…»
Він ніяковіє. Я теж. Я мурмочу: «Отакої».
Ліфт піднімається на 17 поверх, двері відчиняються…
Дивовижна вечірка.
Просто дивовижна.
Я заходжу і розумію,
що на цій вечірці я єдина чорношкіра людина.
Знаєте, що тоді відбувається з чорношкірими?
Із Флейвора Флейва вони швидко стають Нельсоном Манделою.
Від фраз «Так, хлопче!» вони переходять на «Мої вітання».
«Це дуже несприятливе середовище».
«Якщо щось станеться, вони звинуватять мене».
«Краще я посиджу тут у закутку».
«Це буде краще. Он в тому куточку».
Так ви поводитесь. Ви це точно знаєте! Зникне келих, і всі подивляться…
«Знаєте, а я сюди теж прийшов розважатися, блін».
Сет Ленглі мені каже: «Лоїсо, слухай.
Я піду до бару, принесу нам випити,
а ти знайди стільці».
Кажу: «Гаразд. Піду пошукаю».
Дивлюся навколо. І ніяких стільців не бачу.
Він вертається з напоями.
Невдоволений: «А де стільці?»
«Сете, я не знайшов…»
«Не знайшов я стільців. Вибач».
Поруч із нами танцювали вісім білих жінок.
В ритм не попадали. Зовсім!
Ну от зовсім!
Для мене це дивний стереотип.
Вони іноді бувають дивними. Безглуздими.
Треба ті стереотипи розвінчати.
На кшталт того, що білі люди не вміють танцювати,
а чорношкірі не вміють плавати.
Це нісенітниця. Ніхто з нас до цього не схильний генетично.
Іноді білі кажуть: «Я навіть заради свого життя не станцюю».
А я їм: «Та то нічого».
Вам і не треба танцювати, аби врятувати своє життя.
А коли чорношкірі кажуть: «Я і заради свого життя не попливу».
Я відповідаю: «Оце проблема. Здоров'я…».
Це…
Це питання здоров'я та безпеки.
З цим треба розбиратися.
Такі стереотипи безглузді.
Тож білі жінки танцювали не в ритм.
Я не збираюсь глузувати з білих
за їх нездатність танцювати без допомоги.
Ми будуємо нову країну, тож я допоможу.
Білі…
Під кожну пісню…
можна танцювати. Там грають інструменти.
Оберіть один.
Просто оберіть один бісів… Оберіть інструмент і тримайтесь його.
Припустимо, ви кажете: «Я обираю собі фортепіано».
Тримайтеся його з початку і до кінця.
Не треба в середині пісні кричати: «Там така чудова бас-гітара!»
В дупу бас-гітару. Тримайтеся
фортепіано.
Ось так ви і збиваєтеся з ритму. Середина пісні, а ви збилися.
Танцюю я з білими і не розумію: «Це що, ремікс?»
«Вони чують власну музику? Якого біса?»
Тож ті жінки танцюють,
і поруч з ними вісім стільців.
Сет Ленглі підходить.
На стільцях лежать сумочки. Він підходить, хапає їх
і каже: «Це ваші?»
«Так».
Він каже: «Можу я перекласти їх
на два стільця і забрати інші?»
«Так», - відповідають вони.
Він бере стільці, несе їх,
дивиться на мене: «Чому ти цього не зробив?»
«Чого не зробив?»
«Цього», — каже він.
«Ти хочеш, аби я, єдиний чорношкірий,
підійшов до вісьмох білих жінок і схопив їхні сумочки? Чи ти…»
«Тобі начхати на моє здоров'я».
«Тож ні!»
«Чому ти завжди приплітаєш колір шкіри?»
«Це ти дивуєшся, як я не помітив стільці.
Помиляєшся. Я їх бачив. Просто я не міг».
Навіть Барак Обама не насмілиться таке зробити.
Не може чорношкірий просто підійти… Ми знаємо, що думає суспільство.
Ми одразу чекаємо: «Зараз спецназ проломить тут дах».
Якого біса? Це неможливо.
Я намагаюсь пояснити: «Я ніяк не міг їх взяти».
«Ні, Лоїсо».
«Чого ти приплітаєш расу?»
«Так влаштований світ».
Дивна річ. «Як він не розуміє цього лайна?» — дивуюсь я.
«Як мій друг не розуміє, що до нас ставляться інакше?»
Дуже важко пояснити, що білі стоять вище.
Особливо самим білим.
В кімнаті, повній людей, не всі це розуміють.
Зараз спробую пояснити, чому білі привілейовані.
Вони можуть створити групу і назвати її The Killers — «Вбивці».
І всі скажуть: «О, крута група».
Її запросять на премію Греммі… Та якщо б це була чорна група,
хрін би їм дали зіграти на Греммі.
Чорні групи мають вигадувати нестандартні імена.
«Як назвемось?» — «Земля, вітер, вогонь».
«Чого це?» — «Аби не "Вбивцями"».
«"Вбивці" не для всіх».
Тож я під кайфом.
А він сперечається про раси.
«Не хочу сперечатися, ти псуєш мені кайф. Піду я додому».
«Побачимось на весіллі». І пішов.
Але я йду до «МакДональдза».
Чому я йду саме туди? Він цілодобовий. Там можна посидіти,
поки не мине кайф. Не хочу йти додому під кайфом.
Тоді весь кайф буде зіпсовано.
Просто я так вже робив. Приходиш додому, кайфу повні штани.
Але ти забув код сигналізації.
Вона вмикається.
Ти маєш її вимкнути, та що ти робиш замість цього?
Ти танцюєш під її звуки.
Прокидається мати. «Ти що робиш?»
«Ти це чула?» — кажеш ти.
Тож під кайфом я додому не йду.
Зрештою я їду додому.
Я викликаю Uber і…
«Я приїхав сюди на стилі», — міркую я.
«Тож треба викликати субмарину».
Дивлюся, а субмарин у них немає.
Викликаю звичайну автівку. «Вистачить і простого Uber».
«Нормально».
Коли прибуває звичайна машина, я питаю: «Друже,
бачу, що в моєму додатку…
у вас немає…»
«Як я можу викликати субмарину,
аби доїхати нею?»
Водій каже…
Він спокійно дивиться на мене і каже: «Просто онови додаток!»
«Гаразд», — кажу я.
«Так, звісно».
Отже, я вдома. А мати збирається до церкви.
Вона прокидається і збирає продукти, які буде готувати після церкви.
Вона дуже рано прокидається. Я повертаюсь о шостій ранку.
Мати вже встала і дивиться на мене:
«А де сорочка, в якій ти був?»
«Дідько, до цього я не підготувався».
«На мене впала піца. У Сета Ленглі вдома. Прямо ось так.
Я мав зняти сорочку».
«А що з твоїм оком і носом? Чому у тебе кров?»
«Я спіткнувся і впав», — кажу я.
Я не можу сказати їй правду. «Я бився з хлопцем, який ляпав про ваш секс».
«Це я маю ставити тобі питання.
Ти маєш пояснити свою поведінку».
Я не можу їй цього сказати. Тому вигадую байки.
«Піца. На сорочку впала піца».
«Я впустив піцу, а потім
спіткнувся й впав».
Вона дивиться на мене, ріже моркву…
Каже: «Ясно».
«Та що ти кажеш?» А я: «Так, це я йшов, ніс піцу».
Так чорношкірі слухають білих, коли ви говорите про історію.
Ми такі: «Та що ви кажете?»
«Так, звісно. Дослідження».
«Мандри. Гаразд».
«Так. Цивілізовані. А ми були. Так. Нецивілізовані.
Гаразд».
Безглуздя.
Коли я поїхав до Британії,
коли я почав їздити до Британії. Десь п'ять років тому.
Я натрапив на додаток Bumble та…
Я знайомився в інтернеті з людьми. Було круто.
І познайомився з іспанкою. Вона була класна.
Ми переписувалися, а потім зустрілися.
Ми зустрілися, і коли це сталося…
ми просто тусувалися. Та хай там як, але це було побачення.
Ви знаєте, які бувають побачення. Намагаєшся…
Є певна напруга, а потім стає легше та спокійніше.
І ось настає мить, коли вона каже, що родом з Гранади.
«Я трохи знаю історію Гранади», — кажу я.
«Саме в Гранаді маври дали останній бій іспанцям.
І тоді іспанці здобули свою незалежність.
Так Іспанія стала вільною».
«Що ти верзеш?» — каже вона.
«Сімсот років Іспанією володіла купка чорних», — кажу я.
«Як так?» Їй про це ніхто не казав.
Вона чула це вперше. Як і дехто з вас.
Здуріти. Я все їй пояснив. «А коли це було?»
«З 7-го по 14-те сторіччя Іспанію називали Аль-Андалус».
Вона мені просто не повірила. Обізвала мене брехуном.
«Якого біса?», — думаю я.
Дуже дивна хрінь, аби про неї брехати.
Я не вчитель історії, мені начхати.
Якби я знав, що це коштуватиме мені сексу, я б промовчав.
Я не намагаюсь… Та насрати мені. Байдуже.
Я собі подумав: «Чого б я так переймався через історичний факт?»
І я зрозумів. Білим усе життя розповідають,
що вони дали нам все.
Ось що означає бути білим.
Побачили ви колонки: «Колонки. Так, це я».
«Морозиво. Це теж ми. Дякуємо».
«Свічки. І це ми. Дякуємо».
У мене є друг індус Рабін.
Спілкуємось ми з Рабіном по телефону і я кажу: «Я запізнююсь».
«Затримався на йозі».
«Хвилинку. Скоро буду». Він каже: «Лоїсо, йога?
Знов ти займаєшся тим же, що й білі». — «Ти ж індус, це ваша хрінь!», — кажу я.
«Йога — це ваше… Не дозволяй білим її привласнити!»
«Це ваша хрінь».
Насправді найбільші досягнення людства
належать зовсім не білим.
Писемність винайшли не білі, першими…
Астрологію вигадали теж не білі,
і математика теж не винахід білих.
Навіть річ, якою останні 500 років білі
активно користуються,
я про порох, теж винайшли не вони.
Порох винайшли китайці. Він призначався
для феєрверків та підриву гівна, як у цивілізованих людей.
Гадаю, нам треба…
Чорношкірі мають позбавитись комплексу меншовартості,
адже можна прожити життя із думкою, що ти нічим не відзначився.
Адже можна…
Можна прожити життя із думкою, що ти нічого не дав
людській цивілізації, а це неправда.
В свій час всі зробили свій внесок.
Білі, ви маєте позбутися комплексу вищості.
Я кажу про це легко, наче це так просто зробити.
Та це нелегко. Це дуже…
Над цим треба багато працювати, докласти зусиль. Ви маєте цього хотіти.
Найбільше мене на це надихає моя мама.
Вона народилась у 1959 році.
У розквіт апартеїду. Жахливіший час годі й уявити.
Мама була круглою відмінницею. Вона росла у повній родині.
Бабуся була неписьменною.
Вона не вміла читати і писати.
Нас дуже зближували хвилини, коли я читав їй листи.
Вона зберігала ці листи, і я їй читав.
Так ми проводили з нею час.
І знаєте, вона завжди говорила…
«Затули вуха, аби ти не чув, що там в листах».
І я читав ось так.
Я читав лист, а наприкінці додавав власний текст.
Наприклад: «Коли ви робите сандвіч з арахісовим маслом
і джемом, кладіть джем зверху».
Бабусю це дуже бентежило.
Вона питала: «Чому муніципалітет…
радить мені, як робити сандвічі?»
Думаю, люди не розуміють, яким недоладним був апартеїд.
Деякі зараз доводять, що були рівні можливості…
Та їх і близько не було!
Ви могли навчатися у десятому класі. Ви вчилися…
Навіщо ви вчилися? Ви ніким не могли стати…
Ви не могли стати космонавтом.
Не могли. Ось ви закінчуєте школу,
уявляєте себе кимось.
А вам кажуть: «Цього вам не можна. Закон не дозволяє».
Був такий чоловік, мабуть ви чули. У 1950 році він був
президентом АНК.
Він був хірургом.
Погугліть. Він був професіоналом. Його звали Джеймс Морока.
Він був кваліфікованим хірургом.
Але оперувати йому не дозволялось.
Він вчився у Венеції та в Единбурзі.
Він був одним з найкращих лікарів країни.
А оперувати не давали.
Ось що означало бути чорним.
Навіть якщо ти мав…
Закон тебе обмежував.
Зараз ти вчишся і думаєш: «Не знаю, ким мрію стати».
А тоді казали: «Мрій скільки влізе. А згідно з законом, пішов ти».
Тож це було важко. У 1978 році мати закінчила школу
і спробувала вступити
до університету.
Не вийшло. У 1983-му вона народила мене. Ви знаєте, як з дітьми.
Все перепаскудять.
Діти! З ними все піде шкереберть.
У вас було все добре, а дитина вам каже «Досить».
«Кидай всі справи».
«Я щойно покакав».
«Я потребую уваги. Зараз».
В біса дітей. Знаєте, як я не хочу дітей?
Я навіть зараз у презервативі.
Настільки я їх не хочу. «Тільки не це».
Що? Ні.
Вас спробують обдурити: «Діти — це благословення».
Бачив я вас у аеропорту, коли ви з ними реєструвалися.
Ваше благословення думає, що може зайти в літак без квитка.
Ні чорта воно не знає про життя.
Мама народила мене. Виховала мене і брата.
Виростила нас.
Ми поїхали з дому.
Вона 26 років працювала у банку,
а потім вступила до університету, як і збиралась.
У 58 років, а це було три роки тому,
вона отримала диплом.
Так. Дивина.
Це шоу я присвячую їй, адже вона надихнула мене перевчитися.
Сподіваюсь, вона і вас надихне перевчитися і змінити себе.
Зробити те, що ви дійсно хочете. Навчитися ставити собі питання.
На цьому я закінчую. Дуже вам дякую. Ви неймовірні.
Якщо комусь цікаво, хоча декому й ні,
Сет Ленглі зараз розлучається.
Звісно, він розлучається.
А що ви хотіли? Він розлучається.
Не можна підірвати гівно і розчинитися у сутінках.
Так в житті не буває. Треба з тим гівном розібратися.
Пані та панове, давайте перевчатися. Дякую, ви були неперевершені.
Мені вже час йти.
На мене чекає субмарина.
Дякую.
Переклад субтитрів: Олена Стародуб