Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Филмът e вдъхновен от реални факти. Някои детайли са измислени.
Давай!
Толоса, юли 2000 г.
Не, но прави впечатление. - Ето ни и нас.
Току-що почистих масата, заповядайте.
Много добре.
МАЙШАБЕЛ
На 5 часа оттук е, докато Чили е на 11.
От избата на един приятел е. - Може ли да пия от моето?
Щом си глупав.
Там няма да е студено. - От 15 до...
Хуан Мари! - Моля да се отдръпнете.
Направете място.
Свърши ли? - Няма бира.
Отиваме за бира. Искате ли още нещо?
Някакви сандвичи. - Добре.
Хайде, какво друго?
Маслини, малко захар...
Мария, кажи сега или замълчи завинаги.
Не искам нищо. - Един шот?
Не. - За рождения ти ден.
Казах не. - Само един.
Не и не! - Задръстенячка!
Хубаво.
Черна кола се движи с голяма скорост в центъра на Толоса.
Марка "Ситроен" с двама мъже. Въоръжени са.
По дяволите!
Спокойно.
Мъжете са на възраст между 25 и 35 години.
Колата е черен "Ситроен" и е в района на гарата.
Да се махаме!
Черен "Ситроен", повтарям - черен "Ситроен".
Обърни. - Не, към магистралата сме.
Обърни! - Млъкни!
Отиваме към магистралата, не ни търсят.
Какви ги вършиш? Не ги изпреварвай!
Млъкни!
Не го прави! - Млъкни!
Има ли информация за черния "Ситроен"?
Някаква информация за черния "Ситроен"?
Промяна, не се търси черен "Ситроен".
Повтарям, колата не е черен "Ситроен".
Търсят се тримата извършители на атентата в "Казино Толоса".
Бяло "Рено" е, бяло "Рено"! Запазихте ли всички данни?
Здравей! - Здравей!
Бири, нали? - Колко?
24. - Добре.
И 8 сандвича с омлет.
... областен управител на Гипускоа, Хуан Мария Хауреги.
Бил е в компанията на свой приятел в известно централно кафене.
Според свидетелите са нахлули двама мъже,
простреляли са го два пъти в гръб и са избягали.
Хуан Мария Хауреги е бил откаран до спешното в Толоса.
Предвид всичко това, Канарските острови са...
Стига сте се подпирали!
Във водата! - Добре.
Във водата! - Хайде, върви!
Давай! - Хайде!
Майшабел!
Все още нямаме сведения.
Лекарят е с него и трябва да почакаме.
Хайме. - Казаха, че са пристигнали.
Добре. - Вече са горе.
Ще се качиш ли?
Изчакай. - Йосу.
Майшабел, ела тук.
Ще дойдат още хора и тук ще ти бъде по-добре.
Изчакай спокойно тук, сега ще дойде лекарят.
Вие ли сте съпругата на г-н Хауреги?
Прострелян е в главата.
Докараха го жив, но не можахме да направим нищо.
Много съжалявам.
След малко ще можете да го видите, ако искате.
Мария! - Лельо!
Не.
Кучи синове!
Хайде, момчета. По дяволите, направихме го!
Мамка му! Да се махаме! - Да вървим!
Не вярвах, че ще се измъкнем.
Хайде! - Няма друг път.
Да се махаме, по дяволите!
Да вървим, войници!
Майшабел!
Вземи си охрана, моля те, може да си следващият.
Скъпа...
Отнеха ни ги само с няколко месеца разлика.
Поклонението бе в сградата на социалистическата партия
в столицата на Гипускоа.
До мястото се стекоха стотици хора,
за да се сбогуват с Хуан Мария Хауреги.
Вдовицата му Майшабел Ласа и дъщеря му приеха съболезнования
от премиера Хосе Мария Аснар
и от представители на политическите формации.
ЕТА уби Хуан Мария Хауреги, защитник на диалога
По-късно ковчегът бе пренесен в родното му село Легорета,
където приятели и семейство си взеха последно сбогом.
Какво става, момчета? - Здравей, Пачи.
Нямат нищо.
Добре.
Малко храна.
Ще се почерпим за пръв път от дни насам.
Точно така.
Мамка му, всичко мина. - Да.
Смешници! - Това е нагласено!
Вие сте фашисти!
Върховен съд, 2004 г.
Испанското правителство е фашистко. - Вие сте убийците!
... на въоръжената организация ЕТА, наричана от тях Бурунтса.
Това е клоунада! - Вие сте смешници!
Вярно ли е, че в един момент ръководството на ETA
си постави за цел да нападне г-н Хуан Мария Хауреги?
Това е цирк!
Този съд няма право да съди баски военни!
Възползват се от правото си да не говорят.
Питайте защитата. - Вие сте терористите!
Няма въпроси. - Към доклада.
Ваша чест, по настояване на клиентите ми няма доклад.
Те не признават този съд.
Това е фарс!
Изведете ги! - Изведете ги!
Съдиите сте убийците! - Убийци!
Испанското правителство е потисник! Испанското правителство е убиец!
Да живее ЕТА! - Да живее!
Изведете ги!
Кучи синове! - Убийци!
Моля за малко тишина.
Следва окончателното становище на прокуратурата.
Етчесарета.
Дядо ти.
Затвора в Бадахос, 2010 г.
Полага ти се едно излизане.
Ако приемеш, утре ще те отведат до Нанкларес де ла Ока.
Този затвор е най-близкият до Ласароте.
Избери дали да отидеш на опелото в църквата, или до дома си.
Само едно нещо.
При майка ми. - Ще излезеш утре.
По пътя ще вземат един от твоите, предстои му дело там.
Ще се върнете до два дни.
Да, много добре. До петък, нали?
Не, скъпа, няма да дойда този уикенд.
Добре си, нали? - Да, както обикновено.
Просто тази седмица няма да дойда,
защото подготвяме възпоменанието в неделя
и не си струва за един ден да слизам до Уелва, нали?
Мамо, това е втора седмица. Какво има?
Това, което ти казах.
Възпоменание на всички жертви на тероризма.
Да. - Ще го обявим в неделя.
Знаеш, че това няма да се хареса на никого и никъде.
Е, и? - Нищо.
Казвам го, в случай че не си го обмислила.
Ще те критикуват, както никога преди.
Не се притеснявай, добре съм и всичко ще е наред.
Ще се видим направо тук за помена на татко ти, нали?
Добре. - Гушни мъничката от мен.
Чао! - Чао!
Нали не отиваш, за да останеш?
Затвор Нанкларес де ла Ока
Надясно.
Здравей, Ибон.
Съжалявам за дядо ти.
Аз съм Хосе Луис Агире, директор на затвора.
От колко време си в Бадахос?
От шест години.
Ще видиш, че тук е малко по-свободно.
Ще се отнасям с теб като с всички останали.
Поговори с другите, със сигурно познаваш някои.
После може да обсъдим възможностите да останеш.
Не, искам да си тръгна веднага.
Може да греша, но те слушаме от години
и мисля, че това място ти пасва повече.
Отдавна си против насилието, както и хората тук.
Не, не съм като хората тук.
Да, те публично се обявиха против, но в съобщенията си казваш същото.
Настани се и след ден-два ще поговорим.
Мамка му, аз влизам вътре.
Луис.
Ще се видим след малко. - Да.
Здравей!
Съжалявам за дядо ти.
Да, добре.
Виждал ли си го наскоро?
Не, от известно време не пътуваше.
Какво правиш тук, Луис? Не е истина.
Защо го правиш? - Защо не.
Малко се увлякохте, не мислиш ли? Така само вредите.
Ибон, помисли малко. На кого вредим?
На всички нас, Луис. На всички ни, на колектива.
Нека сме единни, иначе ще ни изядат. - Ще ни изядат.
Имахме голяма власт, бяхме напът да постигнем всичко.
Ибон, вече съм в затвор, не искам друг.
Не мисли, че съм съгласен с всичко. Почти нищо не одобрявам.
Говорили сме хиляди пъти за това, което не ни харесва.
Затова ти го казвам на теб, на тях не мисля да го казвам.
Защо се забъркваш? - Не се забърквам, измъквам се.
От всичко.
Този път няма посока, Ибон.
Мнозина го мислим, Луис, но едно е да мислиш,
а друго е да ходиш там и да говориш каквото решиш.
Да не мислиш, че ми е приятно да ме командват?
Напразно проведох десетдневна гладна стачка.
Ако избереш нещо, си изгубен, вече помагаш и играеш играта им.
Работиш ли тук? - Да, в хлебарницата.
Взимам отпуск, ям и не подписвам, ако не съм съгласен.
Не си искал отпуск, нали? - Не, разбира се.
Разбира се. - Разбира се, че не!
Отпуск не може, но да изпратиш дядо си с шествие може, нали?
Административните формалности са еднаква и в двата случая.
Горките семейства трябва да пътуват, но се упражнява натиск по-ефективно.
Какво искаш да ти кажа?
Нищо, възползваха се от нас достатъчно.
Ти дори не си съгласен с тях.
В Страната на баските е ден за възпоменание.
На 10 ноември си спомняме за жертвите на тероризма
с обществено събитие в столицата на Алава.
Паметта поставя имена и дати,
а тероризмът поставя извинения и невъзможни оправдания.
Да си спомним за всяка една жертва на тероризма,
за жертвите от терора на ЕТА,
за жертвите на криминалното насилие на ГАЛ
и на други групировки, които макар да са минало днес,
са причинили страдание,
а пострадалите заслужават същото признание и обезщетение.
От днес нататък това събитие ще ни припомня за онова,
което никога не трябва да се случва отново.
Здравей, Ибон.
Благодаря.
Отивам за кафето.
Защо пазиш всички тези боклуци?
Баба ти ги запази,
а когато дойдох да живея тук, не посмях да ги изхвърля.
Искаш да ми напомняш какъв безумец съм бил ли?
Благодаря ти, мамо.
Изхвърли всичко.
Всичко изхвърли.
Да видим дали времето ще мине бързо и ще се махнем от това шибано място.
Вече дори не мога да ги гледам.
Как е семейството ти? Всичко наред ли е?
Нуждаят ли се от нещо?
Сигурен ли си?
Извън колектива е студено, Ибон.
Миличка.
Мария, не те чувам.
Мамо!
Мария, какво има?
Нещо с малката ли е, Мария?
Мамо, мамо... - Мария, какво става. Тук съм.
Говори.
Къде си, мамо? - На път за Доности. Какво има?
Мария, какво става? - Намерили са името ти, мамо.
Задържаха едни хора, които са имали името ти.
Преследват те, преследват те, мамо.
Спокойно, нищо не е станало, добре съм.
Не може да бъде.
Не може да бъде, не може да убият и майка ми.
Мамо, моля те, вземи си охрана.
Мария, успокой се, миличка. Не плачи, моля те, не плачи!
Всичко ще е наред. - Вземи си охрана
Моля те, моля те...
Добре, ще го направя.
Веднага. - Да, обещавам ти.
Обади ми се, като се прибереш. И се заключи!
Обещавам ти, мила. Обещавам.
Здравей.
Хосе Луис. - Естер? Добре дошла.
Най-накрая да се запознаем. - Насам.
Колко обикновени затворници има?
В тяхната част са много малко, около петдесет.
Наричаме я отдел за уважение, те се самоуправляват.
Трябват ми по 40 минути с всяка група от трима.
Не е важно кои са, нито какво са извършили.
Не, решихме всички да са наведнъж. - Как така?
Аз обясних защо и стана пределно ясно.
Всички са. - Ти си медиатор.
Заповядай!
Добър ден.
Казаха ми, че знаете защо сте събрани тук.
Един от вас е изпратил анонимно писмо,
с което моли за лична среща с жертва на ЕТА.
И за да поиска прошка.
В това няма никакъв смисъл,
организацията трябва да иска прошка, а не ние.
Не сме от ЕТА, напуснахме я, не я представляваме вече.
Не става дума за колективно, а за лично действие.
Защо го искат сега от нас? Защо сега?
Отказахме се от въоръжената борба,
признахме извършеното и бяхме изключени.
Защо се иска още от нас? - Не, никой нищо не иска от вас.
Сред вас има такива, които го искат,
а аз поех ангажимент да го организирам
за онези, които имат желание, това е.
Ако някой от авторите на писмото
иска да каже или допълни нещо, ще бъда много благодарна.
Добре, но да знаете, че никой нищо не иска от вас.
Всъщност е много важно да сте наясно,
че това не предполага и намаляване на присъдата.
По никакъв начин.
Никой няма да получи трети разряд, нито каквото и да било.
Сбъркала си хората.
Не ми говори за изгода.
Мислил съм за свободата на народа си, не за изгода.
Нищо не разбираш. И тя, и аз.
Не сме мислили за себе си.
Само вие, нали? - Млъкни малко!
Защо да мълча? - Млъкни, по дяволите!
Защо да го правя? - Ние какво?
Като латерна си. - Престанете, моля ви!
Вие самите ще имате по-голяма полза, но като хора.
Участниците в това знаят, че ако застанат пред жертвата,
това ще изцели нещо в тях самите.
Дано и за жертвите да е така.
Ще се концентрираме главно върху тях.
Не искам да им вредим повече.
И тук има жертви. - Не говорим за това.
Можете да участвате единствено като извършители.
Не се сравнявайте, нито се оправдавайте.
Ако не го приемете, няма да можете да участвате.
А какво означава извършител? Убиец ли?
Убиец, на когото ще крещят за нещо, което друг е решил.
Това ли е?
Говорим за извършител, защото той има жертви.
Аз убих и се разкайвам всяка нощ. Направих го по нареждане.
Изглежда ми абсурдно да искам аз прошка.
Защо да се срещам с вдовицата на полицая,
можеше и друг да го убие.
ЕТА да поиска прошка. - Така е.
Как ще помогне моята прошка? - Никак.
Критичен съм към миналото си. Нещата можеше да са други.
Сега борбата ми е политическа и ме интересува какво мислят отвън.
Ще има ли полза от индивидуални срещи?
Ще ти кажа. - Какво?
Няма да има никаква полза. - Успокой се малко.
Хайде да преразгледаме нещата.
Някои от вас лично сте поели вина за 850 убийства на бандата
и сте го сторили точно заради това.
Оттам ще изхождаме за срещите.
Може да стане така, че някои от вас
няма да се съберат със своя жертва, защото не искат,
а с друга, търсеща обяснение, каквото не може да се даде.
Освен да се поиска прошка, могат да се обяснят и много неща.
Поставете се на тяхно място, никой не им е дал обяснение.
Нито по време на атентата, нито след това.
Как мислите, че живеят?
Ще отидеш на среща с някого, за да те използват.
Да го направят политиците. - И тези, които не ни използват.
На никого не му пука за нас.
Мисля, че си измисляте това с писмото.
Тук никой нищо не е писал.
Ако искате, помислете,
защото днес очевидно няма да има доброволци тук.
Трябва да сте наясно, че за да сте полезни,
трябва да ви подготвя и процесът ще е труден,
защото ще подлагам всичко на въпрос.
Ще бъде ли публично?
Ще се съобщят ли имената на участниците?
Не.
Все ми е тая за мен, но имаме семейства навън.
Страхувам се какво ще стане с тях, страдаха достатъчно вече.
Тези срещи ще са по-зле от напускането на организацията.
Трябва да си вървите, не мога да го направя, не мога.
Искам да изляза и да живея спокойно в селото си, не в Куенка.
Поисках прошка публично и плащам дълговете си.
Съжалявам, но няма да направя повече.
Изгубих 20 години заради тази шибана секта
и си искам остатъка от живота. Имам право, нали?
Който иска, нека се свърже с мен чрез ръководството.
Хайде, да излезем.
Внимание! Връщане в килиите.
Луис Караско. Четвърти отдел.
Ако срещите се състоят, мисля да отида.
Не мога да не дам пример.
Разбира се, че се страхувам, най-вече заради Мария.
Няма причина.
Мария е силна. - И крехка, тя е и двете.
Покрай всичко това сега е разстроена.
Последното, което искам, е да й отварям раната.
Когато убиха Хуан Мари, знаех, че няма да ме сломят.
И двамата имахме ангажимент, и двамата мислехме еднакво.
Но тя...
Това, което става с децата ни,
е нещо, което не знаем дори самите ние.
Остават толкова изгубени.
На нас ни отнеха съпрузите,
но имахме тях, трябваше да живеем и нямахме избор.
Мисля, че дъщерите ми не биха го гледали.
Нямаш никакво задължение. - Не.
Не подкрепям особено втория шанс.
Стига ми, че ставам и пия по 12 хапчета,
не ми трябва нещо по-лошо.
Но бих им казала в лицето всичко, което са ни сторили.
Имах весели, доверчиви и щастливи дъщери.
Всичко това умря в деня, когато убиха баща им
и не мисля, че ще се възстанови.
Много ги мразех за това. - Аз също.
Когато Мария ми каза, че е бременна, не се замислих, че ще ставам баба.
Мислех само за това, че се е освободила
и че когато има свои деца, ще иска да живее.
Страхувам се да не разваля нещо в нея сега.
Защо го правиш тогава?
Защо ще ходиш да търпиш разговорите им,
докато успокояват съвестта си?
Изслушвал ли те е някой извън семейството ти?
Не. - За това говоря.
Ако мога да им кажа в лицето всичко, което са ми сторили, ще го направя.
Не че не се гордея със себе си,
но можех да бъда много неща в живота.
Те ме превърнаха в нещо, което не съм избирала.
Свързана съм с тези хора.
До гроб.
Завися от това, което казват и правят.
Предпочитам да ги видя и те да се почувстват така.
В мината Мария Луиса
загинаха четирима миньори.
Виж, Марушиня, виж,
виж ме как идвам.
Нося червената риза,
нося червената риза
с кръвта на един мой другар.
Виж, Марушиня, виж,
виж ме как идвам
с кръвта на един другар.
Виж, Марушиня, виж,
виж ме как идвам.
Как сте? Всичко наред ли е?
Ще се опитаме да живеем тук известно време.
Фабриката на Луичи затвори, а още ни е рано за училище.
Ще видим дали ще издържи.
Ще видим. Всъщност...
Впечатляващо е, наистина.
От 11 години сме в Уелва, хубаво е да сменим мястото.
Но 5 години тук ще са достатъчни, нали?
Мария, мисля, че е твърде рано.
Ако имах деца, не бих се върнал.
Малко вино?
Не разбирам тази диалогичност.
Наистина ли са го задвижили? Ще се срещаш ли с членове на ЕТА?
Ти откъде знаеш? - Как откъде? Държавен служител съм.
Няма да го направиш.
Не и заради Хуан Мари.
Той би говорил дори с убийците си, знаеш го по-добре от всеки.
Всички тук щяхме да сме мъртви, ако ги нямаше тях.
Това е още една пантомима.
Какво покаяние очакваш, докато ЕТА е жива.
Какво ще кажат? "Простете, но ще продължим да ви избиваме."?
Рано или късно тези хора ще излязат на улицата, макар да не ни харесва.
По-добре да е с покаяние, нали?
Излиза, че трябва да им помагаш да простят на самите себе си.
Добре, нека се разкайват, но първо да сътрудничат
и после да прекарат живота си в угризения.
Това е най-малкото, Майшабел.
За да им помогнеш, ще отвориш раната й отново.
Попита ли я?
Десертът.
Десертът е от Кармен, не ми остана време днес за друго.
Не днес, вчера го направих. - Вчера ли?
Обикновено би седнал тук.
Не знам защо беше толкова доверчив.
Аз щях да му кажа да седне тук.
Онзи ден не дойдох, защото имах работа вкъщи,
преди да подготвя вечерята на дружеството.
Вече ми каза.
Има нещо, което не съм ти разказвала.
Спомням си го идеално, но...
После реших, че е измислен спомен, причинен от шока.
Помня, че онази сутрин, когато бях с татко ти в гаража,
той ме погледна
и ми каза:
"Сънувах, че ме убиват".
"Не говори глупости", казах аз, а той замина.
Не знам дали не си го измислям, но мисля, че не.
Щом го е сънувал, защо е бил така доверчив?
Не го разбирам, няма смисъл.
Случи се.
Това е.
Многото мислене го прави още по-болезнено.
Така е.
Мария, ако ми кажеш да не ходя на тези срещи, няма да го направя.
Мамо, направи това, което искаш.
Не си длъжна да ми искаш разрешение.
А ти?
Луис, готов ли си?
В колко убийства си участвал?
Пряко ли?
В три.
Как си убивал?
С пистолет или с бомба?
С пистолет.
Помниш ли първото?
Да.
На един паркинг.
С един изстрел ли?
С осем.
Осем ли бяха нужни?
Не, но не се усетих.
Отпразнува ли атентата? - Предполагам.
Не помня.
Ако беше на мястото на съдията, каква присъда щеше да издадеш?
Същата, по-малка, доживотен затвор, смъртна присъда?
Не вярвам в смъртната присъда.
Ако бях жертва,
бих те попитала защо тогава реши, че можеш да убиваш.
Точно затова ще поискам прошка.
Какво друго?
Да поискаш прошка няма да бъде достатъчна за нея.
Тя ще има нужда да говориш, да обясниш,
да се отвориш емоционално, Луис,
да се аргументираш, а не ти се получава.
Много ми е трудно да говоря.
Минаха много години, отвикнал съм.
Виж, трябва да те подготвя
за въпросите, които може да ти зададат.
Изключително важно е да отговориш на всички.
Не може да повикаш някоя жертва, а да откажеш да отговаряш.
Ти прости ли си?
Не си задавам този въпрос, трябва да живея със стореното.
Има ли нещо конкретно, което е довело до промяна в теб?
Не, няколко неща са.
Кажи ми едно.
Срещата с ръководителите в затвора.
Какво стана?
Видях, че не струват, че са командвали посредствени хора.
Много се ядосах, че съм им вярвал.
Това е.
Луис, защо постъпи в ЕТА?
За да освободя народа си, за да го защитя.
При подобни безпокойства отиваш там веднага, с цялата тайфа.
Това беше естественото, дори не съм се замислял.
Разказваш за това, сякаш е било предначертано,
сякаш не си имал избор, а това е бягане от отговорност.
Първият ти отпуск ли е? - Да.
Бъди внимателен.
Автобусите. - Благодаря.
Не се разсейвай.
Добре дошли
Предател
Още е в сила мораториум,
който през 1984 замрази изграждането на пет атомни електроцентрали.
Днес са останали само руини.
10 години от убийството на Хуан Мария Хауреги,
областен управител на Гипускоа.
Вдовицата Майшабел Ласа, близки и приятели
си спомниха за него край паметната му плоча.
Като член на организацията "Жест за мир",
Майшабел Ласа винаги се е отличавала с...
Изглежда добра жена.
Не си спал много, нали?
Хлябът се меси нощем, мамо.
Не търси, от 5 месеца не излизаш.
Заличиха те.
Странно е, че още го получаваш. - Трябва ли да обръщам внимание?
На какво?
Изпращат ми съобщения за всички митинги.
Трябва ли да ходя? - Мамо, никъде не трябва да ходиш.
Никъде.
Казаха ли ти нещо?
Забеляза ли нещо странно в хората? - Не, нищо. Глупости.
Какви глупости?
Нищо в сравнение с преживяното от нея.
Да, мамо, знам.
Здравей, Айтор.
Айтор, аз съм Ибон.
Ибон, с момчето съм. Остави ни на спокойствие.
Какво има?
Айтор? Какво има?
Не сме съгласни с това, което направи.
Кои не сте съгласни? - Това не е начинът, Ибон.
Не може да действаш сам, както решиш.
Не е честно спрямо хората с ефективни присъди.
Чакай! Аз съм вътре, не помниш ли? Остават ми 20 години.
Не мисля, че правя каквото реша.
От 10 години съм вътре. Последно те видях в бара ти
и ти казах, че не е проблем да напуснеш организацията.
Не издържаше? Помниш ли? Помниш ли?
Не можеше да го понесеш. Защитих те, за да не те гръмнат.
Хванаха те, излежа пет мизерни години
и стана герой, без да правиш нищо. Какъв смелчага!
А моето е предателство.
Убих четирима души за шибаната организация,
в която ти прекара месец. Не ми говори за предателство!
Мамка му!
Етчесарета.
Здравей, Ибон.
Не мисля да излизам повече.
Да.
Първия път бях като теб.
Сега излизам, не гледам никого, не говоря с никого.
Не поглеждам нагоре, преди да стигна вкъщи.
Все едно съм мъртъв.
На никого не му пука за нас, Ибон.
Всяко добро, което мога да сторя, ще го сторя.
Хайде.
Съпругата на Хуан Мария Хауреги.
Прострелян е в главата.
Пристигна жив, но не можахме да направим нищо.
Много съжалявам.
След малко ще можете да го видите, ако желаете.
Оттук.
Вътре ли е? - Не, сега ще го повикат.
Аз оставам тук, ще се видим после.
Фашисти! - Фашисти!
Комедианти, смешници! - Вие сте терористите!
Луис, влизай.
Майшабел Ласа, Луис Караско.
Седни.
Не знам дали един от двамата иска да започне с нещо?
Защо си поискал да ме видиш?
Защото чувствата ти ме интересуват.
Искам да помогна с нещо.
Искам да знаеш, че съм наясно,
че съм извършил нещо чудовищно.
Искаш ли да знаеш нещо, или да ти обясня?
Знаеш ли кой беше съпругът ми? - Хуан Мария Хауреги.
Разбрах кой е след като...
Не знаеше ли кого убиваш? Нищо ли не знаеше за него?
Ние получавахме данни...
Някакви хора, не ги проучвахме.
Беше решено.
Не ти ли казаха защо Хуан Мари?
Не, не сме питали, беше все едно.
Просто трябваше да се действа на всяка цена.
През онази година убихме над 20 души.
Твоят съпруг беше един от многото.
Искам да кажа, че няма причина. Беше лесно, той нямаше охрана.
Той беше моят живот и този на дъщеря ми.
Знам. Много съжалявам.
Преди не беше така, не разбирах какво причинявам.
Хуан Мари беше отворен и диалогичен.
Много хора ми казват, че точно затова сте го убили.
Не знам дали да вярвам в това, за да намеря някакъв смисъл.
Не.
Ясно.
А сега какво знаеш за него?
Че е бил областен управител.
Само това ли?
Разбиваш нечий живот и знаеш само това за него?
Но за Ласа и Сабала знаеш със сигурност, нали?
Хуан Мари допринесе за изясняването на случая
и свидетелства срещу Галиндо.
Като излезе от съда, каза, че не знае кой пръв ще го убие.
Дали Галиндо, или ЕТА.
Накрая си бил ти.
Спа ли през онази нощ?
Да.
Горд ли беше?
Да, бях горд.
Забърках се в голяма каша.
Влязох в ЕТА на 22 години.
Знам, че не са малко, не са 16.
Помня се като фанатик, на когото не му пука за нищо.
Вярно ли е, че стрелял Макасага? - Да, но това няма значение.
Еднакво отговорен съм.
Теглехме жребий.
Хубаво или лошо беше да се паднеш?
Хубаво.
На мен се падна предния уикенд,
но не го направихме.
Тази събота беше мой ред. - Знам.
Да.
Защо не го убихте предната събота? - Не помня, Ибон така реши.
Защо? - Не помня.
Все едно, можеше да го убием и следващата.
Не, не и следващата.
Щеше да е заминал за Чили.
Вече не беше областен управител,
но го пратиха в Чили, защото още го заплашваха.
Беше там от две години
и си идваше на всеки три месеца за цял месец.
Сякаш отново бяхме гаджета,
бяхме свикнали с разстоянието.
Чувахме се по няколко пъти на ден.
Доста време му звънях на чилийския мобилен телефон.
Чувах гласа му на секретаря, затварях и пак се обаждах.
После този номер беше спрян.
Много съжалявам.
А другите двама?
Ибон също е тук. - Така ли?
Подготвя ли се за среща?
Приятели ли сте? - Не, но като деца бяхме.
И двамата сме от Ласарте.
Сега се виждаме всеки ден, търпим се,
но вече не сме приятели.
Гледам го и се сещам за всичко, което сторихме.
Не го понасям, защото не понасям и себе си.
А другият?
За Макасага не знам нищо, съжалявам.
Срещнах го случайно в Алмерия, когато вече бях извън бандата.
Приближих се, а той се отдръпна.
И повече не чух за него.
Хората се променят и не го казват, но не мисля, че Пачи се е променил.
Не говорехме много с него,
подозирахме, че изпраща наши доклади до организацията.
А теб какво те промени?
Животът винаги е бил ужасен.
Затворът ме спаси.
Навън щях да продължа да убивам, а тук има много време за размисъл.
Докато си първи разряд, прекарваш 21 часа в килията.
Не можеш да се скриеш от себе си.
Жертвите тежат всяка вечер, когато си лягаш.
Сантяго Олеада, Микел Урибе,
Хуан Мария Хауреги...
Както и онези, които не са мои.
Ставам с тях
и с тях си лягам всеки ден.
Аз също.
Прекършихте ме.
След нещо такова
вече няма пълноценна радост в живота.
Надявам се Мария да има.
Много пъти съм се питал дали е успяла да...
Не знам дали би й харесало да ти говоря за нея.
Добре.
Много ти благодаря за това, което правиш.
Мария е фантастична,
защото не се превърна в някого...
... в някого, който мрази.
Как си? - Добре.
Момичета!
Последно и тръгвам. - Няма да си тръгваш още!
Майка ми е с малката. - Обади й се и остани.
Моля те, не си тръгвай. - Не обещавам нищо.
Мама
Няма ли да се обадиш?
Мама отиде да види човека, който уби татко.
Не смея да се прибера у дома.
Попита ли го всичко, което искаше да знаеш?
Не можа да ми отговори за всичко.
Всъщност не е това, друго нещо е.
Това е...
Виждаш го с истинско покаяние.
Дали наистина е така? - Да, да.
Това е...
Ако е възможно, това е...
Утешително е, усещането е много странно.
Много...
Много неочаквано.
То е като да кажеш, че е приключило.
Сякаш мога отново да бъда Майшабел.
Знам, че звучи много странно,
но си върнах нещо, което съм била.
Не ме разбираш.
Кой беше? - Караско.
Той не е онзи, който... - Не.
Не знаем къде е този, който е стрелял.
Тримата са теглили жребий, няма значение кой е стрелял.
Да.
Ще дойдеш ли с мен да разходим Нереа?
И ти имаш нужда от малко въздух.
Не мога.
Разсеях се и освободих охраната.
Даже имах час за лекар, но днес правя глупости.
Ще те придружа.
Мисля да им кажа, че не ми трябват. Искам отново да обикалям свободно.
Мамо, не си го и помисляй! Чуваш ли?
Този тип не представлява никого.
Колко разкаяли се има вътре? Десетима?
Ще го убият, щом излезе, а теб - при първа възможност.
Миличка, исках да прекарам малко време с теб.
Няма да се откажа, обещавам ти.
Да купя ли нещо?
Не.
Как мина с нея?
Казва се Майшабел, знаеш го.
Попита ли защо ме няма?
Остави ме на мира.
Защо тропаш в 3 ч. сутринта?
Време като всяко друго. - Какво ти става?
Тук вече няма тайни.
Питам те какво ти става!
Съжалявам, мамо.
Не мога да спя, главата ми ще пръсне.
Какво ти става?
Луис се е срещал с Майшабел. - С Майшабел?
И аз ще го направя, мамо.
Де да можеха баба ти и дядо ти да видят колко си се променил.
Да, мамо.
Един ден нямах време да мина през апартамента
и скрих един пистолет там между дрехите.
На другия ден го нямаше, а само баба влизаше да подрежда там.
Трябва да е била тя, но нищо не ми каза.
Две седмици ходеше като призрак.
В един момент не издържах и й казах, че не е мой, а на един приятел.
Дори не ми отговори.
Но знам какво си е мислела после при всяка новина за атентат.
Защо не си ми казал? Аз не знаех. - Какво щеше да направиш, мамо?
Бяхте в Аликанте, а тя знаеше, че не искам да се върна.
Щях да дойда. - Нямаше да има полза.
От седем години бях вътре - един живот, пълен с лъжи.
Разбираш ли?
Здравей! - Здравей.
Отивам горе, искам да видя как е паметникът.
Дано са се уморили да го рушат.
Хайде, пазете се.
Чао. - Чао.
Влез, Ибон.
Преустановиха срещите. Съжалявам. - Как така?
Ръководството на затворите е решило да прекрати програмата.
Защо? Нали вървеше? - Да, знам, но...
Новият пълномощник казва, че се разкайват само предателите.
Няма да се провеждат повече, съжалявам.
Ибон, вътре нищо не мога да организирам,
но ти решаваш какво правиш по време на отпуските си.
Добре, мамка му!
Вземи го. Хайде, Нереа.
Нереа, хапни.
Браво, хайде ще едно парченце. Точно така.
Още едно, още едно. Хайде.
Другият написа писмо.
Знам, видях го и го прочетох.
Така ли?
Трябва да е, докато е в отпуск. - На улицата ли?
Да.
И...
Не знам какво да правя.
Ела.
Мамо, аз няма да отида,
но ти благодаря много, че ще отидеш ти.
Те бяха героите.
На път за училище виждах снимките им по четири пъти на ден.
Тези герои сега не са на почит, а ни търсят с покаяние.
Може техните думи да стигнат по-далеч от нашите.
Този, който ни е наранил най-много, сега мисли като мен повече от...
Да.
Влез.
Не, още пътува насам.
Оттук.
Майшабел, знаеш, че можем да спрем, когато решиш.
Вече го направи веднъж, но нямаш никакво задължение.
Може да му насрочим среща с друга жертва.
Не, не! Не е заради него, а заради мен.
Живи ли са родителите ти?
Майка ми.
Знаеше ли с какво се занимаваш? - Не. Разбра, когато ме задържаха.
Виждаш ли я?
Да, това е единственото, което правя през отпуските.
Тя беше абсолютен противник на ЕТА, никога не е подозирала нищо.
Не живеех с тях, те бяха в Аликанте,
а когато станах на 14 г., аз пожелах да се върна у дома.
Отраснах с баба и дядо, те ме отгледаха.
За да влезеш в ЕТА ли се върна?
Не, аз не се движех в...
Още в Аликанте имах свои идеи.
Бях в един международен комитет, подкрепящ Никарагуа.
Идеализирахме всички военни движения в света.
Колумбийското революционно движение, Фронта за освобождение на Палестина
и Работническата партия на Кюрдистан.
Знаехме наизуст всички планинарски и кубински песни.
И...
Мечтаех страната ми да е независима и социалистическа.
Когато се върнах тук,
влязох в комитета на "Хесторас проамнистия"
а оттам в Харай, дотам стигнахме.
Ние го направихме, не са ни търсили.
Обикновено те търсеха, но не и в нашия случай.
Ние почукахме на вратата на ЕТА.
Знаеш ли, че и Хуан Мари беше в ЕТА?
Учеше социология в Билбао по време на процеса в Бургос.
С мобилизацията го задържаха и го вкараха в затвора на Басаури.
Прекара там Коледата на 1970 г.
Мария още не беше родена, но вече бяхме заедно.
Бяхме заедно от 16-годишни.
В затвора се запознал с хора от работническия синдикат
и от Генералния съюз на работниците.
През 1973 г. видя, че това няма бъдеще
и двамата постъпихме в комунистическата партия.
Хуан Мари никога не е бил съгласен с насилието.
А ти кога влезе? 20 години по-късно?
След стотици мъртви.
Имал си време за размисъл.
Да, но тогава мислех другояче.
В онзи момент не мислех така. Беше война и мъртвите не бяха важни.
Едва по-късно започваш да виждаш някои неща
и да се съмняваш в целите,
но веднъж влязъл вътре, няма връщане назад.
Мислех, че ще паднем бързо, както стана с много други отряди.
В ЕТА влизаха наивници като нас, но удържахме и...
Започнах да водя двойствен живот.
В работата, с приятелката ми, с всичко. Всичко беше фалшиво.
Навредих на всички.
Когато ме задържаха, се освободих от тежестта, всичко свърши.
Тогава започнах да мисля...
... за това, което бях сторил.
И...
Жалко, че не ме хванаха в началото.
Когато...
Когато го убихте,
тъкмо беше поискал назначение в Йордания.
Там щях да го придружа. Дадоха ми дългосрочен отпуск.
Мария учеше в Уелва, в университета, и не се нуждаеше толкова от нас.
Два дни преди това Мария навърши 19 години.
Беше се върнала оттам,
за да го отпразнува с татко си и за да види приятелите си.
Съжалявам, че не сте осъществили плановете си.
Съжалявам, че съм оставил дъщеря ти без баща.
Всъщност я бяхте оставили без него много преди това.
Ден след убийството телефонът звънна.
Беше един приятел на Мария от Уелва.
Гледали новините и понеже имена съвпадат,
както и селото, а нямали връзка с нея,
се бяха притеснили.
Мария не им беше разказала нищо.
Тогава им казах, че това е баща й и че е убит.
Мария обожаваше баща си,
но когато си заплашван, не го забелязваш, звучи ти нормално.
Свикваш да гледаш под колата, надписите по стените,
тишината, погледите...
Братовчед й в община Легорета не осъди убиеца на чичо си.
Приятелките й никога не повдигат темата.
Нищо не е нормално.
После дойде и моят ред да ме охраняват.
Защо?
Не знам, вие трябва да знаете.
Отровихте всичко за десетилетия напред.
След това ми предложиха да оглавя службата за жертви на тероризма.
Дотогава бяха само тези на ЕТА.
Разкрих жертви и на друго насилие -
тези на ГАЛ и на полицейското насилие.
Мисля, че затова ме заплашват, защото разбраха,
че навлизам в тяхната територия.
Да, помня този момент.
Дядо ми изпращаше статиите от вестниците,
за да види как ще реагирам.
В началото си мислех, че изборът на моя жертва е лош късмет.
После започнах да наблюдавам действията ти.
След това се заслушах в думите ти и не можех да повярвам.
Мозъкът ми вреше и започнах да мисля за това.
Никога нищо не казах на дядо.
Бедният си отиде, без да разбере, че съм се променил.
Това ли те промени?
Това и други неща.
В затвора срещаш хора и преосмисляш всичко.
В началото гледаш атентатите и изобщо не ти влияе.
Дори се радваш, защото трябва да вярваш.
Ако не вярваш, не можеш да живееш, губиш опора.
Започнеш ли да мислиш за стореното, потъваш.
Но идва момент...
Идва момент, когато не можеш повече.
Даваш си сметка, че си чудовище,
а не знаеш как да спреш да бъдеш такова.
Един ден проглеждаш.
Виждаш, че можеш да поискаш прошка.
Знаеш ли?
Предпочитам да съм вдовицата на Хуан Мари, отколкото твоя майка.
И аз предпочитам да съм Хуан Мари, а не неговият убиец.
21 Октомври 2011 г.
Баското революционно движение за национално освобождение
посредством това изявление
желае да оповести решението си.
Време е да погледнем към бъдещето с надежда.
Време е също да действаме с отговорност и смелост.
Ето защо ЕТА реши да прекрати въоръжените действия окончателно.
С тази историческа декларация
ЕТА показва своя ясен, твърд и категоричен ангажимент.
ETA току-що публично съобщи във вестник "Гара" окончателното...
Мамо, свърши се! Свърши се!
Да, Мария, свърши се. - Най-накрая.
Свърши. - Гледаш, нали?
Разбира се, че гледам.
Ще говорим после, хайде! Ще говорим после!
Да.
... след 51-годишна история и 857 извършени убийства.
Успяхме, Хуан Мари.
Успяхме, любов моя.
Борбата отне наши другари и другарки завинаги.
Други страдат в затвора или в изгнание.
За тях е нашето признание и най-силна почит.
Пътят напред няма да е лесен,
борбата ще продължи...
Това се случи благодарение на твърдостта на испанското общество
и сигурното му упование в съдебната власт.
Днес тя окончателно триумфира, като единствен модел за подражание.
Нищо не може да оправдае тази болка и тази жестокост.
Затова днес главните герои няма да са убийците, а жертвите...
... докато се постигне мир и свобода.
Да живее свободната и социалистическа страна на баските.
Няма да спрем, докато не постигнем независимост и социализъм.
Край на терора
ЕТА направи това изявление без политически натиск
829 загинали
Да вземем масата и да я сложим тук.
Къде да ги оставя?
Ето там, за да си взимат хората, когато дойдат.
Аз не вярвам на нищо.
Тук се почитат жертви, не се оставят оръжия.
Какви стъпки?
Здравей! - Да, но все пак приключи.
Приключи ли? - Да.
Остава още много, нищо не признават, та ние не съществуваме.
Това трябва да им припомним. - Разбира се. Ела!
За Хуан Мари!
За Хосе Мари, за Хосе Луис...
За Фройлан. - За всички, разбира се!
Хайде!
Ще ги вземете ли накрая? - Да.
Да, взимам тези, но без един, ще сложа един бял.
Ето така.
Да те следвам ли? - Идвам с теб, за да не се изгубиш.
С мен ли?
Все по този път е, после има отбивка, ще те предупредя.
Червените са заради миналото, десет са.
Белият е новото начало.
Не се ориентирам изобщо.
Часът е почти същият.
Аз шофирах тук тогава.
А сега возя теб.
Почти по същото време.
Знаят ли, че идвам?
Някои.
Здравейте всички!
Благодаря ви, че сте тук.
Това е Ибон Етчесарета.
Той е убил Хуан Мари.
Помоли ме да бъде с нас, за да почете паметта му.
Знам, че ви боли,
но знам също, че ще издържите, защото ме обичате
и най-вече защото знаете как разсъждаваше Хуан Мари.
За Хуан Мари!
Превод МАРИЯ ГИЛИНА
Филмът е обработен в ДОЛИ МЕДИЯ СТУДИО