Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EZT A FILMET VALÓS TÉNYEK IHLETTÉK.
NÉHÁNY RÉSZLET A KÉPZELET SZÜLEMÉNYE.
A mindenit!
TOLOSA, 2000. JÚNIUS
- Bámulatos! Elképesztő! - Már itt vagyunk!
Azt az asztalt most töröltem le, odaülhettek.
Jól van.
MAIXABEL
Mostantól számítva öt óra.
Chilei idő szerint 11-kor.
- Egy ottani barátom pincéjéből van. - Ihatom végre a boromat?
Hülye!
- Nem lesz hideg? - 15 és...
- Juan Mari! - Álljanak, kérem, oldalra!
Helyet kérünk!
NEM FELEJTÜNK
- Nincs több? - Elfogyott a sör.
Lányok! Elmegyünk sörért. Kell még valami?
- Szendvics? - Jó.
Válaszoljatok, lányok!
Olajbogyó. Egy kis cukor.
María, most kérj, vagy hallgass örökre!
- Nem kell semmi. - Valami pia?
- Nem kell. - A szülinapodra.
- Nem. - Csak egy.
- Nem kell! - Uncsi vagy!
Na, jó.
Fekete színű gépkocsi
nagy sebességgel halad át Tolosa központján.
Citroen, benne két személy. Fegyver van náluk.
Istenem! A francba!
Nyugalom!
Két 25 és 35 év körüli férfi.
A gépjármű fekete Citroen, az állomás környékén.
Menjünk! A francba!
Fekete Citroen. Ismétlem: fekete Citroen.
- Fordulj meg! - Nem, a sztrádán megyünk.
- Fordulj meg! - Fogd be!
Az autópályán megyünk. Nem minket keresnek.
Mi a szart csinálsz? Ne előzd meg őket!
Fogd be!
- Ne előzd meg őket! - Fogd be!
Van még valami információ a fekete Citroenről?
Figyelem, minden egységnek: nem fekete Citroenről van szó.
Ismétlem: nem fekete Citroenről van szó.
Három férfit keresünk. Merényletet követtek el a tolosai kaszinóban.
Fehér Renault. Fehér Renault. Minden egység vette?
- Szia! - Sziasztok!
- Sört, ugye? - Mennyit?
- 24-et? - Rendben.
És nyolc omlettes szendvics.
...Guipúzcoa civil kormányzója, Juan María Jáuregi.
Az események időpontjában egy barátjával volt
egy közismert kávézóban a város központjában.
Szemtanúk szerint két ismeretlen rontott be a helyiségbe,
majd hátulról kétszer rálőttek,
ezt követően pedig elmenekültek.
Juan María Jáuregit bevitték a tolosai Központi kórházba...
Két óra van, a Kanári-szigeteken egy...
Elég a vacakolásból!
- Be a vízbe! - Igen.
- Gyerünk a vízbe! - Gyerünk! Mozgás!
- Gyerünk! - Na jó...
Maixabel! Még nincs semmi hír.
Bent van vele az orvos, várni kell.
- Jaime! - Azt mondják, már itt vannak.
- Rendben. - Jó, de fent vannak.
- Jó. - Felmész, vagy ők jönnek le?
- Egy pillanat! - Josu!
Maixabel! Gyere ide!
Sokan fognak jönni, itt jobb helyen leszel.
Itt várhatsz nyugodtan! Nemsokára jön az orvos.
Ön Juan María Jáuregi felesége? A férjét fejbe lőtték.
Még élt, amikor behozták, de nem tehettünk semmit.
Nagyon sajnálom.
Pár perc múlva bemehet hozzá, ha akar.
- María! - Nénikém!
Nem...
Rohadékok!
Gyerünk! Sikerült, a kurva életbe!
- A rohadt életbe! Menjünk! - Húzzunk innen!
Azt hittem, nem jutunk ki Tolosából.
- Húzzunk a francba! - Jó hogy...
Menjünk a francba!
Hajrá, katonák!
Maixabel!
Vegyél magad mellé testőrt, kérlek, vagy te leszel a következő.
Jaj, édesem!
Csak pár hónap különbséggel gyilkolták meg őket.
A ravatalt a PSOE főhadiszállásán,
a guipuzcói fővárosban állították fel.
Emberek százai mentek el,
hogy végső búcsút vegyenek Juan María Jaúreguitől.
Az özvegynek, Maixabel Lasának és a lányának részvétét nyilvánította
a kormányfő, José María Aznar,
és a politikai formációk többségének a képviselői is.
AZ ETA MEGÖLI JÁUREGUIT, A PÁRBESZÉD PÁRTFOGÓJÁT.
Ezt követően a koporsót Legorretába, a szülővárosába szállították,
ahol a barátok és a család végső nyugvóhelyére kísérték.
- Mi a helyzet? - Patxi!
Nincs semmijük.
Az jó.
Egy kis ennivaló.
Koccintsunk, nem? Most először kettőtökre!
Ez az!
- A fenébe is! Sikerült! - Igen.
- Színjáték! - Az egész egy koholmány!
Fasiszták vagytok!
KÖZPONTI BÜNTETŐBÍRÓSÁG, 2004
Igaz, hogy Patxi Javier Makazaga Azurmendi,
Ibon Etxezarreta Etxaniz és Luis María Carrasco vádlottak
az ETA fegyveres szervezet egyik egységéhez tartoznak,
amely egység neve Buruntza?
- Ez csak színjáték! - Pojácák!
Igaz, hogy egy adott pillanatban az ETA vezetése
célpontnak jelölte ki Juan María Jáuregui Apalateguit?
Cirkusz!
Ennek a bíróságnak nincs joga elítélni a baszk katonákat.
Ha jól értem, élnek a jogukkal, és nem tesznek vallomást.
- A védelem kérdezhet. - Ti vagytok a terroristák!
- Nincs kérdés. - Akkor a nyilatkozatot!
Az ügyfeleim kifejezett kívánságára nem teszek nyilatkozatot,
mivel nem ismerik el ezen bíróság illetékességét.
Színjáték!
Vezessék el őket!
A bírók a gyilkosok!
Gyilkosok!
Elnyomó spanyol állam! Gyilkos spanyol állam!
- Éljen az ETA! - Éljen!
Vezessék el őket!
- Rohadékok! - Gyilkosok!
Figyelem! Csendet kérek!
Az ügyészség nyilatkozatával folytatjuk.
Etxezarreta! A nagyapád.
BÜNTETÉS-VÉGREHAJTÁSI INTÉZET BADAJOZ, 2010
Jogod van egy látogatáshoz.
Ha elfogadod, holnap átvisznek a Nanclares de la Oca-i börtönbe.
Az közelebb van Lasartéhoz.
Választanod kell, hogy a templomi búcsúztatásra,
vagy a családodhoz mész-e haza.
Csak az egyik lehetséges.
Anyámhoz.
Holnap mész.
Útközben felveszitek az egyik emberedet,
akinek ott lesz tárgyalása. Két nap múlva jöttök vissza.
Nagyszerű.
Pénteken találkozunk, nem?
Nem, szívem, most hétvégén nem megyek.
- De jól vagy? - Igen. Mint mindig.
Csak ezen a hétvégén nem tudok elmenni hozzátok,
mert készülünk a vasárnapi megemlékezésre,
és egy napra meg nem éri meg, hogy Huelvába menjek, nem?
Mama, már két hétvégét kihagytál. Mi a baj?
Tudod, meséltem,
hogy a terror összes áldozatát bevonjuk, nemcsak az ETA-ét.
- Igen. - Vasárnap fogjuk bejelenteni.
Ugye, tudod, hogy ez senkinek sem fog tetszeni? Egyik oldalon sem.
- Igen. És? - Semmi.
Csak azért, hogy jól meggondoltad-e,
mert olyan kritikákat fogsz kapni, amilyeneket korábban nem.
Jó, mindenesetre ne aggódj, jól vagyok, és minden rendben lesz.
Akkor itt találkozunk a papa megemlékezésén.
- Rendben. - Hát, akkor...
Ölelem a kicsit.
Szia!
Nem maradsz ott, ugye?
BÜNTETÉS-VÉGREHAJTÁSI INTÉZET NANCLARES DE LA OCA
Te ide, jobbra!
Szevasz, Ibon!
Sajnálom a nagyapádat.
José Luis Aguirre vagyok, a börtön igazgatója.
Mióta vagy Badajozban?
Hat éve.
Meglátod, itt minden nyugisabb.
Ebben a két napban ugyanúgy fogok bánni veled, mint a többi rabbal.
Beszélgess a barátaiddal, biztosan van egy-két ismerősöd.
Aztán, ha akarsz beszélni arról, hogy maradnál-e,
meglátjuk.
Nem. Rögtön vissza akarok menni.
Lehet, hogy tévedek, de évek óta hallgatunk,
és szerintem inkább ide való vagy, mint oda.
Tudjuk, hogy régóta ellenzed az erőszakot,
mint az itteni rabok.
Nem, nem, én nem vagyok olyan, mint az itteniek.
Nem, persze, mert ők nyilvánosak ellenzik,
de te a magánbeszélgetéseid során ugyanazt mondod.
Na jó, helyezkedj el, aztán pár nap múlva beszélünk.
A rohadt életbe! Bemegyek.
Luis!
- Mindjárt jövök. - Jó.
Kaixo!
Sajnálom a nagyapádat.
Hát igen, ez van.
Találkoztál vele mostanában?
Nem, már régóta nem akart utazni.
Hogy kerülsz ide, Luis? Hihetetlen, baszki!
- Miért csinálod? - Miért ne?
Túl messzire mentetek, nem gondolod?
Csak kárt okoztatok.
Ibon, gondolkodj már egy kicsit! Kinek okoztunk kárt?
Mindannyiunknak, Luis. Mindenkinek, a közösségnek.
Össze kell zárni,
- vagy felzabálnak minket. - Felzabálnak?
Olyan erősek voltunk, hogy már kis híján mindent elértünk.
Már börtönben vagyok, nem akarok egy másikban lenni.
Szerinted én mindennel egyetértek?
Szinte semmivel sem értek egyet, baszki!
Nem beszéltük meg már vagy ezerszer, mi az, ami nem tetszett?
Ezért mondom, hogy ezeknek nem mondok semmit, csak neked.
- Miért mész bele ebbe? - Nem bele-, hanem kimegyek belőle.
Mindenből.
Ennek semmi értelme, Ibon.
Sokan gondoljuk így, Luis, de egy dolog gondolni,
és teljesen más azt harsogni, amihez épp kedved van.
Szerinted engem nem bosszant, hogy megmondják, mit kell csinálnom?
Baszki, tíz napig éhségsztrájkoltam a semmiért!
Ha elveszel tőlük bármit, elvesztél, együttműködsz, belemész a játékukba.
- Dolgozol? - Igen, a pékségben.
És engedélyt kérek a távozásra, eszem, és csak azt írom alá, amit akarok.
- Te még sosem kértél engedélyt? - Persze, hogy nem.
- Persze, hogy nem.
Nem kérsz engedélyt,
de nagyapádat kilométereket utaztatni egy beszélőért, azt lehet.
Mindkettő ugyanannyi papírmunkával jár.
De persze szomorúbb látvány, hogy szegény családok utaznak,
sokkal hatékonyabb stratégia a nyomásgyakorlásra.
Erre most mit mondjak?
Semmit. Már így is épp eléggé kihasználtak minket.
És még csak nem is értesz egyet velük.
Baszkföldön megtartották a szokásos évi emléknapot.
November 10-én a terrorizmus áldozataira emlékezünk
intézményi keretek közt, Álava fővárosában.
Nevekre és dátumokra emlékezünk
ott, ahol a terrorizmus ürügyekkel és képtelen indoklásokkal áll elő.
Ma a terrorizmus kivétel nélkül minden áldozatára emlékezünk,
az ETA terrorjának az áldozataira,
a GAL bűnözői által elkövetett erőszak áldozataira,
és más erőszakos csoportokéira, amik ugyan már a múlt részei,
de szenvedést okoztak,
és ez ugyanúgy érdemes a főhajtásra és a jóvátételre.
Mától ez az évforduló emlékeztet minket arra, mi történt,
és aminek soha többé nem lenne szabad megtörténnie.
Örülök, Ibon.
Köszönöm.
Hozok kávét.
Miért tartottad meg ezt a sok szart?
A nagymama tartotta meg.
És amikor ideköltöztem, nem mertem kidobni.
Emlékeztetni akarsz rá, milyen idióta voltam?
Kösz, mama.
Dobj ki mindent nyugodtan! Hajíts ki mindent!
Majd csak gyorsan eltelik az idő,
és elmegyünk erről a kurva helyről.
Már látni se bírom ezeket.
Hogy van a családod? Minden rendben?
Nincs szükségük valamire?
Biztos?
A kollektíván kívül hideg van, Ibon.
Édesem!
María, nem hallak.
Mama!
María! Mi a baj?
Valami baj van a kislánnyal? María!
- Mama! Mama! - María, édesem! Mi a baj? Itt vagyok.
Beszélj!
- Hol vagy, mama? - Donostiba megyek. Mi a baj?
María! Mi a baj?
Megtalálták a nevedet, mama.
Letartóztattak néhány embert, és megtalálták a nevedet.
Követnek. Követnek, mama!
Nyugodj meg! Nincs semmi baj, jól vagyok.
Nem hiszem el!
Ilyen nincs! Nem hiszem el! Nem ölhetik meg az anyukámat is!
Mama, kérlek, szerezz egy testőrt!
María! Nyugodj meg, édesem! Kérlek, ne sírj! Ne sírjál!
- Nem lesz semmi baj! Nyugodj meg! - Szerezz testőrt!
Kérlek! Kérlek, mama!
Jól van, szerzek.
- Most rögtön! - Jó, megígérem.
Felhívsz, ha hazaértél, és bezárkózol, jó?
- Megígérem, kicsim, megígérem. - Jól van.
Jó napot!
- José Luis. - Esther?
- Igen. - Üdvözlöm.
- Végre találkozunk! - Igen. Jöjjön!
Hány közönséges rab van rajtuk kívül?
Az ő körletükben nagyon kevés, úgy ötven.
Ezt a körletet nevezzük önrendelkezőnek, ők maguk irányítják.
Jó. 40 percre lesz szükségem minden háromfős csoporttal,
a csoport összetétele nem fontos, sem a bűncselekmény típusa.
Nem. Úgy döntöttünk, mind egyszerre mennek.
Tessék?
De hát világosan elmagyaráztam, miért így kérem.
Egyszerre mind.
Nem mediátor? Akkor hajrá!
Jó reggelt!
Ha minden igaz, tudják, miért gyűltünk most itt össze.
Egyikőjük névtelen levelet írt,
amelyben azt kéri, hadd találkozzanak személyesen
az ETA valamelyik áldozatával.
Hogy bocsánatot kérhessenek.
Ennek semmi értelme,
a szervezetnek kell bocsánatot kérnie, nem nekünk.
Mi nem az ETA vagyunk. Kiléptünk, nem képviseljük.
Nem közös fellépésről van szó,
hanem személyes megnyilvánulásról.
Persze. Miért kérnek tőlünk még többet? Miért most?
Már nem veszünk részt a fegyveres harcban,
elismertük az okozott kárt, és a szervezet kizárt minket.
Miért várnak tőlünk mindig többet?
Nem, senki sem kér önöktől semmit.
Önök, pontosabban egyikőjük kéri,
én pedig vállaltam, hogy megszervezem a találkozásokat
azoknak, akik igénylik. Ennyi.
Ha valaki a levél írói közül
mondana, vagy hozzátenne valamit a témához, megköszönném.
Rendben, de tudják, hogy semmit sem kérünk önöktől.
Azt is fontos világosan látni,
hogy ez nem von maga után semmilyen kedvezményt a börtönben.
Semmilyet.
Senki sem kap enyhítést, se semmit ezért.
Összetéveszt minket valakivel.
Nekem ne beszéljen előnyökről!
Mindig a népem szabadságára, nem előnyökre gondoltam.
Maga nem ért semmit.
Ő és én...
Azt hiszi, valaha is gondoltunk magunkra?
- Persze, csak ti. - Fogd már be!
- Mi az, hogy fogjam be? - Fogd be!
Mi az, hogy fogjam be? Mi mit csináltunk?
- Fogd már be! - Várjanak! Egy pillanat! Kérem!
Azt akartam mondani, hogy ez feltehetően
jóval nagyobb előnnyel fog járni
emberileg. Aki részt vesz benne, azért teszi, mert tudja,
hogy ha vállalja a felelősséget az erőszakért az áldozat előtt,
az gyógyítóan hathat rá.
És reméljük, hogy főleg az áldozatra hat gyógyítóan.
Mert elsősorban rájuk koncentrálunk.
Nem akarunk többet ártani nekik.
Itt is vannak áldozatok.
De most nem erről van szó.
Ebben kizárólag károkozói minőségükben vesznek részt.
Nem egyenlő a fájdalmuk, nincs önigazolás,
úgyhogy aki ezt nem vállalja, alkalmatlan a részvételre.
Mi a tököm az, hogy károkozó? Gyilkos?
Legyek a gyilkos, aki odamegy,
hogy leordítsák a fejét valamiért, amiről nem ő döntött? Erről beszél?
Azért beszélünk árokozóról, mert miatta lettek áldozatok.
Öltem. Érti?
És minden éjjel megbánom. De megöltem, akit kijelöltek.
Abszurdnak tűnik, hogy én kérjek bocsánatot.
Mire jó, ha találkozom a rendőr özvegyével,
ha akárki mást is megölhettem volna helyette? Érti?
Az ETA-nak kell bocsánatot kérnie.
- Az ETA-nak. - Így van.
- Mire jó, ha én teszem? - Semmire.
Nyilván kritikus vagyok a múltammal.
Nyilván úgy gondolom, hogy másképp kellett volna csinálni.
De a harcom most politikai jellegű:
tudni akarom, mit gondolnak odakint, és hozzátenni.
Nem értem, mire lennének jók a személyes találkozások.
- Majd én megmondom. - Mit?
- Semmire se jó. - Nyugalom!
Egy pillanat! Nézzük máshonnan!
Néhányan, akik itt vannak,
a sajátjaikként vállalták a szervezet által elkövetett 850 gyilkosságot,
pont ezért.
Ez lehetne a kiindulópont, ez lehetne a találkozások középpontjában.
Ezért lehetne, hogy néhányan
nem közvetlenül a saját áldozatukkal találkoznának, mert nem is akarnak,
hanem egy másikkal, aki magyarázatot vár,
és azt bárki meg tudja adni neki.
Ha belegondolnak, a bocsánatkérésen túl sok mindent el tudnak mondani.
Képzeljék magukat a helyükbe! Soha senki nem magyarázta meg nekik,
sem a merénylet időpontjában, sem az azóta eltelt években.
Hogy lehet ezzel együtt élni?
Menjünk oda, találkozzunk akárkivel, hogy kihasználjanak?
A politikai részt csinálják a politikusok!
És minket ne használjanak ki!
Szart se számítunk senkinek.
Szerintem ezt a levelet csak kitalálta.
Itt senki nem írt semmit.
Nézzék, gondolják át alaposan,
mert egyértelmű, hogy ma nem lesz egy önként jelentkező sem.
De értsék meg, ahhoz, hogy hasznosak legyenek,
fel kell készülniük, ami nehéz folyamat lesz,
mert kérdéseket szegeznek majd maguknak, faggatni fogják magukat.
Nyilvános lesz?
Megmondják a résztvevők nevét?
Nem.
Nem érdekel, mi lesz velem,
de családunk van odakint. Érti?
Félek, hogy mi lesz velük. Azt hiszem, már így is épp elég fájdalmuk volt.
Lehet, hogy a találkozások után rosszabb lesz,
mint amikor otthagytuk a kollektívát.
És mi van, ha el kell menniük a faluból?
Nem tehetem ezt meg velük. Nem tehetem meg velük.
Ki akarok menni, és békében élni a falumban. Nem Cuencában.
Nyilvánosan bocsánatot kértem, leróttam az adósságomat.
Sajnálom, de ennél nem telik többre.
Húsz évet elveszítettem a szar szekta miatt.
Én már csak élni akarok. Jogom van hozzá, nem?
Akik kapcsolatba akarnak lépni velem, az igazgatóságon keresztül megtehetik.
Jól van, menjünk!
Luis Carrasco, 4-es körlet.
Ha lesznek találkozások, azt hiszem, részt veszek rajtuk.
Példát kell mutatnom.
Persze félek, főleg María miatt.
Ugyan!
- María erős. - És törékeny. A kettő egyszerre.
Mindaz, ami mostanában... Felkavarta.
A legkevésbé sem szeretném újra feltépni a sebeit.
Amikor megölték Juan Marit, tudtam, hogy nem fogok összeomlani.
Mert ugyanaz volt az elköteleződésünk, és mind a ketten ugyanazt gondoltuk.
Ő viszont...
Hogy mi zajlik le a gyerekeinkben,
még mi sem tudhatjuk pontosan.
Olyan elveszettek lesznek!
Neked is, nekem is megölték a férjünket,
de itt voltak a lányaink, élni kellett, nem volt más választásunk.
Nézd... Szerintem a lányaim nem fognak beleegyezni.
- Nincs semmilyen kényszer. - Nincs.
Nem nagyon szoktam második esélyt adni.
Örülök, ha fel tudok kelni, aztán beveszek naponta 12 tablettát,
hogy kibírjam.
Igaz, szívesen a képükbe vágnék mindent, amit műveltek velünk.
Vidám, magabiztos, boldog lányaim voltak.
Ez a részük meghalt aznap, amikor megölték az apjukat,
és nem hinném, hogy valaha még olyanok lesznek.
- Hogy gyűlöltem őket érte! - Én is.
Amikor María mondta, hogy terhes,
nem is gondoltam arra, hogy nagymama leszek. Semmi ilyesmi.
Csak arra gondoltam, hogy...
hogy megmenekült. Mert ha gyerekei lesznek, élni akar.
Ezért félek, nehogy most összetörjön benne valami.
Akkor miért csinálod?
Miért mész oda, és hallgatod meg a szövegelésüket,
hogy felszabadultnak érezzék magukat?
Hát...
Téged meghallgatott már valaki a családtagokon kívül?
- Nem. - Erről van szó.
Ha most a képükbe mondhatom, hogy mit tettek velem,
megteszem.
Nem mintha ne lennék büszke arra, amit tettem,
de sok minden lehettem volna az életben.
Ők tettek azzá, amit nem én választottam.
Össze vagyok kötve ezekkel az emberekkel.
Egészen a halálomig.
Érint minden, amit mondanak, és amit csinálnak.
Úgyhogy inkább találkozom velük, hogy ők se szabaduljanak tőlem.
A bányában, María Luisa,
Négy bányász halt meg, meghaltak.
Nézd, Maruxina, nézd!
Nézd, hogy nézek ki:
Vörös rajtam az ing,
Egy társam vérétől.
Nézd, Maruxina, nézd!
Nézd, hogy nézek ki:
Egy társam vérétől, nézd!
Nézd, Maruxina, nézd!
Nézd, hogy nézek ki:
Na? Minden rendben?
Megpróbálunk egy időre ide költözni.
Most, hogy Luichi gyára bezárt,
és nem köt oda az iskola, meg semmi...
Meglátjuk, kibírja-e.
Hát... Az a helyzet, hogy... Lenyűgöző. Tényleg.
Amúgy is 11 évig laktunk Huelvában. Jó lesz a változás.
Bár lehet, hogy itt öt év is elég lesz.
María, szerintem ez még túl korai.
Ha lennének gyerekeim, biztos nem mennék vissza.
Hogy állunk a borral?
Nem igazán értem.
Tényleg megcsinálják?
Tényleg találkozol az ETA-tagokkal?
Ki mondta?
Hogy ne tudnék róla? Köztisztviselő vagyok.
De nem teheted meg.
Nem teheted ezt Juan Marival.
Juan Mari a gyilkosaival is beszélne, te tudod a legjobban.
Mindenki, aki itt van, mindenki
halott lenne, ha rajtuk múlt volna.
Ez csak egy színjáték. Egy újabb.
Milyen megbánásról beszélünk, amikor az ETA él és virul?
Mit mondanak majd? "Bocs, de tovább kell gyilkolnunk,"
"ugye, megértik?"
Ezek az emberek előbb-utóbb kiszabadulnak, ha akarjuk, ha nem.
Jobb, ha megbánást tanúsítanak, nem?
Még a végén kiderül, hogy neked kell segítened,
hogy megbocsássanak saját maguknak.
Megbánták. Helyes.
Akkor előbb működjenek együtt,
aztán meg életük végéig marja őket a lelkiismeret-furdalás.
Ez a minimum, Maixabel. A minimum!
Újra feltépnéd a sebeket, hogy segíts nekik?
Őt is megkérdezted?
A desszert...
A desszertet Carmen készítette, nekem ma már nem volt erre időm.
- Nem ma, tegnap készítettem. - Tegnap?
Okosabb lett volna ide ülnie.
Nem értem, hogy lehetett annyira óvatlan.
Szóltam volna, hogy ide üljön.
Aznap nem jöttem el, mert dolgom volt otthon,
mielőtt eljöttem, hogy vacsorát készítsek a társaságnak.
Már mondtad.
Van valami, amit még nem meséltem el.
Tökéletesen emlékszem rá, bár...
később arra gondoltam, talán csak kitalált emlék. A sokk hatására.
Emlékszem, hogy aznap reggel, amikor lementem a papával a garázsba,
rám nézett,
és azt mondta:
"Azt álmodtam, hogy megöltek."
"Jaj, légy szíves, ne beszélj butaságokat!" És elment.
Nem tudom, nem csak kitaláltam-e, de azt hiszem, nem.
De ha ezt álmodta, miért volt annyira óvatlan?
Nem értem, nem áll össze a kép.
De megtörtént...
és ennyi.
Ha az ember folyton ezen rágódik, csak még jobban fáj.
Igen.
María, ha azt akarod, hogy ne menjek el a találkozásra,
egy szavadba kerül.
Mama, azt csinálsz, amit akarsz. Nem kell engedélyt kérned tőlem.
És te?
Luis!
Felkészült?
Hány halál okozója volt?
Közvetlenül?
Három.
Hogy ölte meg őket?
Pisztollyal? Bombával?
Pisztollyal.
Emlékszik az elsőre?
Igen.
Egy parkolóban.
Egy lövéssel?
Nyolccal.
Muszáj volt nyolccal?
Nem, de fel se fogtam.
Megünnepelte a merényletet?
Gondolom.
Nem emlékszem.
Ha a bíró helyében lenne,
milyen büntetést szabna ki magára? Enyhébbet, mint amit kapott?
Életfogytiglant? Halálbüntetést?
Nem hiszek a halálbüntetésben.
Ha áldozat lennék,
azt mondhatnám, maga döntött úgy, hogy szabad ölnie.
Ezért kérnék bocsánatot.
És még?
Az a helyzet, hogy a bocsánatkérés nem lesz elég neki.
Arra lesz szüksége, hogy beszéljen, hogy magyarázatot adjon,
hogy érzelmileg megnyíljon, Luis.
Hogy kitárulkozzon. És ezt... ezt nem látom.
Nehezemre esik beszélni.
Sok év telt már el, nem vagyok hozzászokva.
Nézze,...fel kell készítenem
a kérdésekre, amiket feltehetnek, Luis.
Mert nagyon fontos, hogy mindegyikre válaszoljon.
Nem hívhatunk ide egy áldozatot úgy, hogy van, amire nem akar válaszolni.
Önmagának megbocsátott?
Nem akarok ezen gondolkozni. Együtt kell élnem azzal, amit tettem.
Van konkrétan valami, ami elősegítette, hogy megváltozzon?
Több minden is van.
Mondjon egyet!
Az, hogy találkoztam a vezetőkkel a börtönben.
Mi történt?
Érzéketlenek voltak. Középszerű emberektől kaptam a parancsokat,
és nagyon dühített, hogy hittem nekik.
Ennyi.
Luis! Miért lépett be az ETA-ba?
Hát... hogy felszabadítsam a népemet. Hogy megvédjük magunkat.
Ha az embernek aggályai voltak, könnyen belement,
az összes társával együtt.
Így volt természetes, nem sokat agyaltunk rajta.
Úgy mondja, mintha erre lett volna predesztinálva,
mintha nem lett volna más választása, azaz elhárítja a felelősséget.
- Az első eltávozása? - Igen.
Vigyázzon magára!
- Menjen a buszokhoz! - Köszönöm.
Legyen észnél!
SZERETETTEL KÖSZÖNTJÜK
ÁRULÓ
A moratórium még érvényben van,
1984-ben leállt az öt atomerőmű építése.
Ma már csak romok vannak.
Tíz év telt el azóta, hogy megölték Juan María Jáureguit,
Guipúzcoa egykori kormányzóját.
Az özvegye, Maixabel Lasa, családtagok és barátok
emlékeznek, mint minden évben, a kis emlékmű előtt.
A "Gesztus a békéért" civil szervezet tagjaként
Maixabel Lasa mindig is elkötelezettje volt a békés...
Rendes asszonynak tűnik.
Nem sokat aludtál, ugye?
Éjszaka sütik a kenyeret, mama.
Ne keresd a nevedet! Öt hónapja nem voltál benne.
Töröltek.
- Furcsa, hogy még mindig küldik. - Foglalkoznom kell velük?
Hogyhogy?
Mit tudom én. Értesítést küldenek minden felvonulásról.
- El kellene mennem? - Nem, semmire sem kell elmenned.
Semmire.
De miért? Mondtak valamit?
- Furcsán viselkednek az emberek? - Nem, semmi, mind csak butaság.
Milyen butaság?
Semmi ahhoz képest, ami ezzel az asszonnyal történt.
Tudom, mama. Tudom.
Szia, Aitor!
Aitor, Ibon vagyok.
Ibon, a gyerekkel vagyok. Hagyj minket békén, jó?
Mi a baj?
Aitor! Mi a gond?
Az, hogy nem értünk egyet azzal, amit csináltál.
- Kik nem értenek egyet? - Ezt nem így kell, Ibon.
Nem cselekedhetsz önállóan, ahogy a kedved tartja.
Nem igazságos azokkal, akik bent vannak, és küzdenek a büntetésükkel.
Várjál már, várj! Én is bent vagyok. Emlékszel?
Még húsz évem van.
Egyáltalán nem azt csinálom, amihez kedvem van.
Tíz éve vagyok bent, és utoljára akkor találkoztunk,
amikor bementem hozzád a bárba, hogy megmondjam,
nem baj, hogy kiléptél.
Mert nem bírtad tovább. Emlékszel?
Nem bírtad tovább elviselni.
Megvédtelek, amikor azt mondták, golyót érdemelnél.
Mi történt? Elkaptak, ültél öt nyomorult évet,
és most te vagy a hős?
Anélkül, hogy bármit is tettél volna. De bátor!
Én meg áruló vagyok?
Négy embert öltem meg a kurva szervezet kedvéért,
amiben egy hónapig voltam tag, úgyhogy ne beszélj nekem árulásról!
A kurva életbe!
Etxezarreta!
Szia, Ibon!
Soha többé nem megyek eltávra.
Igen...
Legelőször én is így jöttem vissza.
Most, ha kimegyek, nem nézek senkire, nem beszélek senkivel.
Lesütöm a szemem, és fel se nézek, amíg haza nem érek.
Mintha meghaltam volna.
Senkinek sem számítunk, Ibon.
Ezért minden jót, amit megtehetek, meg is teszek.
Na jó.
Ön Juan María Jáuregui felesége?
A férjét fejbe lőtték.
Még élt, amikor behozták, de nem tehettünk semmit.
Nagyon sajnálom.
Pár perc múlva bemehet hozzá, ha akar.
Erre!
- Odabent van? - Nincs. Mindjárt elmennek érte.
Akkor én itt elköszönök. Utána találkozunk.
- Fasiszták! - Fasiszták!
Színjáték! Pojácák!
Jöjjön, Luis!
Maixabel Lasa, Luis Carrasco.
Üljön le!
Nem tudom, valamelyikőjük akar-e mondani valamit.
Miért kérte, hogy láthasson?
Mert most már fontos, hogy mit érez.
Szeretnék adni valamit.
Szeretném, ha tudná, hogy tudom...
förtelmes, amit tettem.
Akar tudni valamit? Vagy elmagyarázzak valamit?
- Tudja, ki volt a férjem? - Juan María Jáuregui.
Az után tudtam meg, miután...
Nem tudta, kit fog megölni? Semmit sem tudott róla?
Mi csak megkaptuk az adatokat egy személyről, és nem nyomoztunk.
Addigra már eldőlt a sorsa.
Nem mondták, miért Juan Mari?
Nem, nem kérdeztük meg. Mindegy volt.
Kárt kellett okoznunk, és ennyi.
Abban az évben több mint húsz embert öltünk meg.
A férje csak egy volt közülük.
Úgy értem, nem volt indíték. Könnyű volt, nem volt testőre.
Az életem volt. És a lányomé.
Tudom. Szörnyen sajnálom.
Régebben nem így volt. Nem értettem, mit okoztam.
Juan Mari nyitott volt, a párbeszéd pártján állt.
Sokan azt mondták, hogy ezért ölték meg.
De nem tudom, ezt akarom-e hinni, hogy valami értelmét találjam.
Nem.
Hát, igen.
És most mit tud róla?
Polgári kormányzó volt.
És ennyi?
Elpusztít egy életet, és csak ennyit tud róla?
De Lasáról és Zabaláról biztosan tud. Nem?
Juan Mari is hozzájárult, hogy tisztázódjon az ügy,
és Galindo ellen vallott.
Amikor kijött a bíróságról, azt mondta, nem tudja, ki öli meg előbb:
Galindo-e vagy az ETA.
Végül maga volt.
- Tudott aludni aznap éjjel? - Igen.
Büszke volt?
Igen, büszke voltam.
És igen, helytelen volt.
22 évesen léptem be az ETA-ba.
Tudom, nem olyan fiatalon, nem 16 évesen.
Emlékszem, milyen fanatikus voltam, nem érdekelt semmi.
Igaz, hogy Makazaga lőtt?
Igen, de az mindegy. Ugyanúgy felelős vagyok én is.
Kisorsoltuk.
És ha magát sorsolták ki, az jó volt, vagy rossz?
Jó volt.
Engem az előző hétvégén sorsoltak ki,
de nem csináltuk meg.
- Azon a szombaton én is ott voltam. - Tudom.
Igen.
És miért nem ölték meg azon a szombaton?
Nem emlékszem. Ibon mondta, hogy ne.
- De miért? - Nem emlékszem.
Mindegy volt, úgyis megöltük volna később.
Nem, máskor nem.
Mert elment volna Chilébe.
Már nem volt polgári kormányzó.
Elküldték Chilébe, mert továbbra is fenyegették.
Két évig volt ott,
háromhavonta jött haza egy teljes hónapra.
Olyan volt, mintha megint csak járnánk,
hozzászoktunk a távolsághoz.
Naponta többször is felhívtuk egymást.
Sokáig felhívtam még a chilei mobilján.
Hallgattam az üzenetrögzítőn a hangját,
letettem, aztán újra felhívtam.
Végül az a szám megszűnt.
Nagyon sajnálom.
És a másik kettő?
- Ibon is itt van. - Tényleg?
Ő is készül egy találkozásra?
- Barátok? - Nem. Gyerekkorunkban voltunk azok.
Mindketten Lasartéból jöttünk.
Most mindennap találkozunk, elviseljük egymást,
de már nem vagyunk barátok.
Ránézek, és eszembe jut minden, amit csináltunk,
és nem bírom elviselni, mert magamat sem bírom elviselni.
És a másik?
Makazagáról nem tudok semmit. Sajnálom.
Összefutottam vele Almeríában, amikor már nem voltam a csoportban.
Próbáltam közeledni felé, de elköltözött,
és azóta nem tudok róla.
Az emberek változnak, de nem mondják. Viszont Patxi szerintem nem változott.
Nem sokat beszéltünk vele,
de azt gyanítottuk, hogy jelent rólunk a szervezetnek.
És maga? Mitől változott meg?
Mindig borzalmas életem volt,
és a börtön mentett meg.
Mert odakint tovább gyilkoltam volna,
a börtönben viszont ráérünk gondolkodni.
Előzetesben 21 órát tölt az ember a zárkájában,
és magunk elől nem bújhatunk el.
Az áldozatok minden este nyomasztanak, amikor lefekszel.
Santiago Oleaga,
Mikel Uribe,
Juan María Jáuregui.
És azok is, akik nem az enyémek voltak.
Velük kelek,
és velük fekszem minden nap.
Én is.
Összetörtek.
Egy ilyen után
már nincs önfeledt öröm az életben.
Remélem, Maríának még van.
Sokat gondolkodtam azon, sikerült-e neki...
Nem tudom, szeretné-e, hogy meséljek róla.
Persze.
Köszönöm szépen, hogy megteszi.
María fantasztikus,
mert nem vált olyan emberré...
Olyanná, aki gyűlöl.
Hogy vagy?
Jól.
Lányok!
- Egy utolsót, aztán megyek. - Ne, ne! Ne menj még!
- Anyukám van a kislányommal. - Hívd fel, és maradj!
- Na, légyszi, ne menj el! - Nem ígérek semmit.
MAMA
Nem veszed fel?
Találkozott azzal, aki megölte az apámat,
és nem merek hazamenni.
Megkérdeztél mindent, amit tudni akartál?
Volt, amire nem tudott válaszolni.
De igazából nem is erről szólt. Valami másról...
Arról,
hogy láttam, őszintén megbánta.
- Tényleg megbánta? - Igen, igen.
Ez... ha egyáltalán lehetséges ilyen...
megnyugtató érzés. Nagyon furcsa,
nagyon váratlan.
Mintha kimondanám,... hogy vége.
Hogy újra Maixabel lehetek.
Tudom, hogy furcsán hangzik, de olyan, mintha...
mintha visszakaptam volna valamit abból, aki voltam.
Nem értesz meg.
- Melyik volt az? - Carrasco.
- Nem ő volt, aki... - Nem.
Nem tudjuk, hol van az, aki lőtt.
Kisorsolták hármuk közt,
nem számított ki lő.
Értem.
Na jó. Eljössz megsétáltatni Nereát?
Neked is szükséged van egy kis levegőzésre.
Nem lehet.
Elhamarkodtam, és elküldtem a testőröket.
Pedig még orvoshoz is kellett volna mennem. Olyan hülye vagyok ma!
Majd én elkísérlek.
De mindegy. Szólok nekik, hogy már nincs szükségem rájuk.
Úgy szeretném, ha újra fecsérelhetném az időmet!
Eszedbe ne jusson, mama! Hallod?
Ez az ember nem képvisel senkit.
Hány olyan van bent, aki megbánta? Tíz?
Ezt is megölik, ha kijön, és téged is, ha alkalmuk lesz rá.
Édesem, csak veled akartam tölteni egy kis időt.
Nem küldöm el őket, megígérem.
- Vegyek valamit? - Ne.
Milyen volt vele?
Maixabellel. Úgy hívják, Maixabel. Te is tudod.
Megkérdezte, én miért nem mentem?
Hagyj békén!
Miért hajnali háromkor futsz?
Ugyanolyan jó ilyenkor, mint máskor.
Mi a baj?
Itt már nincsenek titkok.
Azt kérdeztem, mi a baj?
Sajnálom, mama.
Nem tudok aludni.
Szétrobban a fejem.
De mi a baj?
- Luis találkozott Maixabellel. - Maixabellel?
Én is megteszem, mama.
Bárcsak láthatnák a nagyszüleid, hogy megváltoztál!
Jól van, mama.
Tudod, hogy egyszer nem volt időm eljutni a lakásig,
és itt rejtettem el egy pisztolyt a ruhák közt?
Másnap már nem volt ott,
és csak a nagyi jöhetett be rendet rakni,
csak ő lehetett, de nem mondott semmit.
Két hétig olyan voltam, mint egy élő halott.
Aztán nem bírtam tovább, és azt mondtam, nem az enyém volt,
hanem egy barátomnak rejtettem el,
amire nem mondott semmit.
Utána ahányszor bemondták a tévében, hogy merénylet történt,
tudtam, mire gondol.
Hogyhogy nem mondta nekem? Nem tudtam róla!
Mit tehetett volna, mama?
Alicantéban voltatok, és tudta, hogy nem akarok visszamenni oda.
- Eljöttem volna! - Nem tehettél volna semmit.
Hét évig voltam bent, az egész életem tele volt hazugságokkal.
Érted?
- Sziasztok! - Jó napot!
Felmegyek, megnézem, milyen állapotban van az emlékmű.
Hátha megunták, hogy megrongálják.
Vigyázzatok magatokra!
- Sziasztok! - Viszlát!
Jöjjön, Ibon!
Lemondták a találkozásokat, sajnálom.
Hogyhogy?
A börtönfelügyelet úgy döntött, egyelőre nem folytatjuk a programot.
- De miért? Hisz bevált... - Igen, tudom, de...
Az új képviselő szerint nincs megbánás, ha nincs együttműködés.
Nem lesz több ilyen. Sajnálom.
Ibon! Innen bentről nem tudok megszervezni semmit,
de hogy eltávozáskor mit csinál, az a maga dolga.
Elég már, baszki!
Nyisd ki a szád, Nerea!
Nerea!
Nagyon jó! Na, még egy falatot!
Na, még egyet! És most...
A másik írt egy levelet.
Tudom. Láttam, és el is olvastam.
- Egy eltávozáskor lenne. - Az utcán?
Igen.
És... Nem tudom, mit csináljak.
Gyere!
Mama, én nem megyek el,
de hálásan köszönöm, hogy te elmész.
Hősök voltak.
Iskolába menet naponta négyszer láttuk a fényképüket a falakon.
És ezek a hősök most nem megdicsőülve jönnek ki a börtönből,
hanem bűnbánóan, és megkeresnek minket...
Hátha rájuk jobban hallgatnak, mint ránk.
Hihetetlen, hogy aki a legtöbb fájdalmat okozta,
most majdnem ugyanúgy gondolkodik, mint én.
Hát igen.
Jöjjön be!
Nem, még úton van.
Erre tessék!
Maixabel, tudja, hogy bármikor abbahagyhatjuk.
Egyszer már részt vett ilyenen, nincs semmilyen kényszer.
Neki pedig meg tudjuk szervezni, hogy egy másik áldozattal találkozzon.
Nem, nem, nem. Nem miatta, hanem miattam.
Élnek a szülei?
Az anyukám.
Tudta, mivel foglalkozik?
Nem. Akkor tudta meg, amikor letartóztattak.
Szoktak találkozni?
Igen, csak ott vagyok eltávozáskor.
ETA-ellenes volt, nagyon ETA-ellenes. Soha semmit nem is sejtett.
Nem velük éltem. Alicantéban laktak, amikor...
14 éves voltam, amikor el akartam...
Vissza akartam jönni Baszkföldre,
és a nagyszüleimnél nőttem fel, ők neveltek.
Visszajött, hogy belépjen az ETA-ba?
Nem, vagyis... már egy ideje...
Már Alicantéban is voltak ilyen nézeteim,
benne voltam egy Nicaraguát támogató nemzetközi bizottságban,
és idealizáltunk minden...
A világ minden gerilla-mozgalmát.
A kolumbiai gerillákat, a Palesztin Felszabadítási Frontot,
a PKK kurd gerilláit.
Kívülről tudtuk az összes szandinista kubai mozgalmi dalt.
És...
egy független és szocialista Baszkföld volt az álmom.
Amikor visszajöttem ide...
csatlakoztam az amnesztiapárti bizottsághoz,
aztán a Jarraihoz. És végül onnan jutottunk el oda.
Mi akartuk, senki sem kapacitált minket.
Általában ők szoktak embereket megkeresni, de mi magunktól mentünk.
Odamentünk, és bekopogtunk az ETA ajtaján.
Tudta, hogy Juan Mari is ETA-tag volt?
Szociológiát tanult Bilbaóban, amikor a burgosi perek zajlottak.
Valamelyik tüntetésen letartóztatták. Basauriba került börtönbe.
Odabent töltötte 1970 karácsonyát.
María még nem született meg, de már együtt voltunk.
16 éves korunktól voltunk együtt.
A börtönben megismerkedett pár emberrel a Munkástanácsokból
és az UGT-től.
Aztán '73-ban már lehetett látni, hogy ez nem vezet sehová,
és mindketten beléptünk a Kommunista pártba.
Juan Mari soha nem értett egyet az erőszakkal.
Maga mikor lépett be? 20 évvel később?
Miután már százával haltak meg.
Volt ideje végiggondolni.
Igen, de nem így gondolkodtam.
Akkoriban nem így gondolkodtam. Háború volt,
és nem számítottak a halottak.
Így voltam vele akkoriban, csak később...
Később kezdi el az ember megérteni, megkérdőjelezni a célokat,
de ha az ember már benne van, nincs... nincs visszaút.
Azt hittem, hamar elbukunk, ahogy sok egység elbukott, de...
Mit kerestek az ilyen idióták, mint mi az ETA-ban? De sokáig bírtuk.
Elkezdtem mindenben kettős életet élni.
A munkahelyemen, a barátnőmmel, mindenben. Minden hamis volt.
Mindenkinek ártottam.
Amikor letartóztattak, az olyan volt,
mintha levettek volna egy súlyt a vállamról. Mindennek vége lett.
És akkor elkezdtem végiggondolni,
mit csináltam.
Bárcsak az elején elkaptak volna!
Amikor...
Amikor megölte,
a férjem előtte jelentkezett egy megbízatásra Jordániába.
És oda én is vele mentem volna.
Már engedélyezték a szabadságomat,
María pedig Huelvába járt egyetemre,
már nem volt annyira szüksége ránk.
María két nappal korábban lett 19 éves.
Azért jött haza,
hogy megünnepelje az utat az apjával, és hogy találkozzon a barátaival.
Sajnálom, hogy nem tudták valóra váltani a terveiket.
Sajnálom, hogy elvettem a lánya apját.
Igazából jóval korábban elvették tőle.
A gyilkosság másnapján volt egy telefonhívás.
María egyik csoporttársa hívott onnan, Huelvából.
Hogy látták a híradót, és mivel ugyanaz a név volt,
és ugyanaz a város, és miután nem tudtak Maríáról semmit,
aggódtak.
María nem mondott el nekik semmit.
Tőlem tudták meg,... hogy az apja volt, és hogy megölték.
María imádta az apját,
de amikor megfenyegetnek valakit, nem beszél róla,
és ez teljesen normálisnak tűnik.
Ahogy az is, hogy az autó alá néznek, meg amiket a falakra pingálnak,
a hallgatások, a tekintetek,
hogy a legorretai városházán dolgozó unokatestvér
nem ítéli el a saját nagybátyja meggyilkolását.
A barátnők, akik soha nem hozzák fel a témát.
Semmi sem normális.
És utána nekem is testőrök kellettek.
Miért?
Nem tudom. Maguk tudják.
Évtizedeken át mindent megmérgeztek.
Pár hónappal a gyilkosság után
felkértek, hogy vezessem a terrorizmus áldozatainak hivatalát.
Akkor csak az ETA-áldozatokkal foglalkoztunk,
azóta más erőszakos cselekmények áldozatai felé is nyitottam.
A GAL, a rendőri erőszak...
Talán ezért fenyegetnek,
mert megértették, hogy olyan utakon járok, amik az övék.
Tökéletesen emlékszem arra a pillanatra,
mert a nagymamám küldött újságkivágásokat, hogy...
gondolom, hogy megpuhítson.
Kezdetben úgy éreztem, balszerencse, hogy az egyik áldozatomat nevezték ki.
De aztán...
Nem is tudom... Megértettem, mit műveltem.
Azután... képtelen voltam elhinni, amiket az imént mondott.
Majd szétrobbant a fejem, újra és újra végiggondoltam.
A nagymamámnak soha nem mondtam semmit.
Szegény abban a hitben halt meg, hogy nem változtam meg.
Csak emiatt változott meg?
Emiatt és sok minden másért is.
A börtönben találkozunk mindenféle emberrel, lehet gondolkodni...
Eleinte nem. Amikor először látjuk a merényleteket, nem hatnak ránk.
Még örülünk is nekik.
Örülünk, mert hinnünk kell benne.
Ha az ember már nem hisz benne, nincs minek örülni. Lehetetlen.
Összeomlasz, ha elkezdesz azon gondolkodni, hogy mit tettél.
De eljön a pillanat, amikor...
Eljön a perc, hogy nem bírod tovább,
és rájössz, hogy egy szörnyeteg vagy,
és nem tudod, hogy ne legyél az,
mígnem egy nap megérted,
hogy bocsánatot kell kérned.
Hogy bocsánatot lehet kérni.
Tudja...
Inkább vagyok Juan Mari özvegye, mint a maga édesanyja.
Én pedig inkább lennék Juan Mari, mint a gyilkosa.
2011. OKTÓBER 21
A Baszk Haza és Szabadság
baszk forradalmi szocialista felszabadítási mozgalom
ezen a nyilatkozaton keresztül kívánja ismertetni a döntését.
Ideje reménnyel tekinteni a jövőbe,
és ideje felelősen és bátran cselekedni.
Ennek érdekében az ETA úgy döntött,
véglegesen beszünteti a fegyveres tevékenységét.
Az ETA ezzel a történelmi nyilatkozattal
bizonyítja a világos, szilárd és végleges elköteleződését...
Az ETA az imént jelentette be egy közleményben,
amit a GARA újság közölt, hogy végleg felhagy...
Mama, vége! Vége, mama!
- Igen, María, vége. - Végre!
Vége.
- Te is nézed? - Persze, hogy nézem.
Majd később beszélünk. Jó? Később még beszélünk.
Jó.
...51 évig létezett.
Összesen 857 gyilkosságot követett el
a hosszú története során.
Sikerült, Juan Mari!
Sikerült, édesem!
Az elhúzódó küzdelemben sok társunkat elvesztettük örökre,
mások börtönben vagy száműzetésben szenvednek.
Minden elismerésünk nekik,
és szívből jövő tiszteletünk.
Az előttünk álló út sem lesz könnyű,
tartósan szembe kell néznünk a kényszerrel...
Ezt először is a spanyol társadalom szilárdsága tette lehetővé,
a jogállamba vetett szilárd hit,
amely ma végérvényesen és feltételek nélkül
egyetlen modellként győzedelmeskedett.
Nincs, ami ennyi fájdalmat, ennyi kegyetlenséget indokolna.
Ezért ma már kizárt, hogy gyilkosok legyenek a főhősök.
Az áldozatok azok.
...a béke és a szabadság forgatókönyve...
Éljen a szabad Baszkföld! Éljen a szocialista Baszkföld!
Nem állunk meg, amíg nem érjük el a függetlenséget és a szocializmust.
VÉGE A TERRORNAK
AZ ETA BEJELENTÉSE POLITIKAI ENGEDMÉNYEK NÉLKÜL SZÜLETETT
829 HALOTT
Ide tesszük az asztalt?
Hová tegyem?
Tedd oda, hogy tudjon belőle venni, aki jön.
Egy szót sem hiszek el belőle.
Szelektálnak az áldozatok közt, nem adják át a fegyvereket.
- Majd lépésről lépésre. - Persze...
- Sziasztok! - Jó, de akkor is vége.
- Vége? - Igen.
Az még várat magára. Nem ismernek el semmit.
- Nem létezünk. - Ezért kell emlékeztetni őket.
Persze. Tessék!
Juan Marira!
Joxe Marira! José Luisra!
- Froilanra. - Persze, mindenkire.
Ez az!
- Ennyi lesz? - Igen.
Igen, ezek lesznek. Várjon! Vegyen ki egyet, és helyette legyen egy fehér!
Így jó lesz.
Menjek maga után?
Nem, inkább magával megyek, mert még eltéved.
Velem?
Ezen az úton lesz egy leágazás, majd szólok.
A vörösek a múlt miatt. Tíz van belőle.
A fehér pedig mostantól.
Nem ismerek meg semmit.
Majdnem ugyanaz az időpont.
Ugyanitt vezettem.
És most magát viszem.
Majdnem percre pontosan ugyanakkor.
Tudják, hogy jövök?
Néhányan.
Szervusztok! Mindenkit üdvözlök!
Köszönöm szépen, hogy itt vagytok.
Ő itt Ibon Etxezarreta.
Ő ölte meg Juan Marit.
És megkért, hogy ő is jelen lehessen a megemlékezésen.
Tudom, hogy fájdalmas,
de azt is tudom, hogy elviselitek, mert szerettek,
de leginkább azért, mert tudjátok, hogyan gondolkodott Juan Mari.
Juan Mariért!
Magyar szöveg: Szabó Anita Iyuno-SDI Group