Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Acest film este inspirat din fapte reale.
Unele elemente au fost inventate.
Hai !
Tolosa, iulie 2000
- E impresionant, nu ? - Omule, suntem aici !
Curăţ masa asta, şi vă puteţi aşeza.
Foarte bine. Haide !
La cinci ore de aici.
Spre deosebire de Chile, care e la 11 ore...
- E de la crama unui prieten de acolo. - Pot să trec la vinul meu acum ?
Eşti idiot !
- Nu e prea frig acolo, nu ? - Între 15...
- Juan Mari ! - La o parte, vă rog !
Vă rog, faceţi loc !
NU TE VOM UITA
- Nu mai sunt ? - Nu mai e bere.
Fetelor, mergem după bere. Mai vreţi ceva ?
- Nişte sendvişuri, ceva, bine ? - Bine.
Hai, spuneţi, fetelor !
- Măsline ! - Puţin zahăr...
Maria, cere acum ori taci pentru totdeauna !
- Nu, nu ! - Hai ! O tărie ?
- Am zis nu ! - Pentru ziua ta !
- Nu ! - Doar un păhărel !
- Nu ! - Ce insipidă !
Gata, gata !
Vehicul de culoare neagră,
circulă cu mare viteză prin centrul din Tolosa.
E un Citroen în care sunt doi bărbaţi. Sunt înarmaţi.
Dumnezeule ! Fir-ar !
Staţi liniştiţi !
Doi bărbaţi cu vârste cuprinse între 25 şi 35 de ani.
Vehiculul e un Citroen negru, în zona gării.
Fir-ar !
Citroen negru. Repet, Citroen negru.
- Întoarce în intersecţie. - Nu, mergem pe autostradă.
- Virează, am zis ! - Şi eu am zis să taci.
Mergem pe autostradă. Nu ne caută.
Ce naiba faci ? Nu îi depăşi !
Taci !
- Nu-i depăşi... - Taci !
Alte informaţii despre Citroenul negru ?
Atenţie, nu e vorba de un Citroen negru.
Repet, nu e vorba de un Citroen negru.
Sunt căutaţi trei bărbaţi
care tocmai au comis un atentat în cazinoul din Tolosa.
Renault alb. Renault alb. Aţi recepţionat ?
- Bună ! - Bună !
- Beri, nu ? - Da. Câte ?
- 24 ? - Bine.
Şi nişte sendvişuri cu tortilla.
... guvernatorul civil al Guipuzcoa, Juan Maria Jauregi.
În momentul incidentului, era cu un prieten
într-o cafenea cunoscută din centrul localităţii.
Conform martorilor, doi necunoscuţi au dat buzna în local
şi i-au tras două gloanţe în spate.
Ulterior, au fugit.
Juan Maria Jauregi a fost transferat la spitalul din Tolosa.
E ora 14:00. 13:00, în insulele Canare...
Gata cu lâncezeala !
- În apă ! - Da, domnule !
- În apă ! - Hai, hai !
Hai, hai !
Maixabel. Încă nu avem nicio veste.
Medicul e cu el şi va trebui să aşteptăm.
- Jaime... - Spun că au sosit.
- Bine. - Bine, dar sunt sus.
- Bine. - Urci tu sau coboară ei ?
- O clipă... - Josu...
Maixabel, vino...
O să mai vină lume şi o să-ţi fie mai bine aici.
Aşteaptă aici liniştită, da ? Acum vine şi medicul.
Soţia lui Juan Maria Jauregi ? A fost împuşcat în cap.
A ajuns în viaţă, dar nu am putut face nimic.
Îmi pare tare rău...
În câteva minute, veţi putea merge la el, dacă doriţi.
- Maria ! - Mătuşă...
Nu !
Nenorociţii !
Să dea naiba, băieţi, am reuşit !
- La naiba, hai să mergem ! - Hai !
Credeam că nu mai ieşim din Tolosa.
- Hai, la naiba ! - Pe dracu' !
Hai, fir-ar să fie !
Hai, soldat !
Maixabel !
Pune-ţi o escortă, te rog, sau tu vei fi următorul.
Scumpo...
Ni i-au omorât la o diferenţă de două luni.
... i se pot aduce omagii la sediul PSOE,
din capitala provinciei Guipuzcoa.
Sute de persoane au venit
să-şi ia adio de la Juan Maria Jaúregui.
Văduvei sale, Maixabel Lasa, şi fiicei sale
i-au prezentat condoleanţe
şi preşedintele guvernului, Jose Maria Aznar,
şi reprezentanţii majorităţii formaţiunilor politice.
ETA ÎL ASASINEAZĂ PE J.M. JAUREGUI,
UN APĂRĂTOR AL DIALOGULUI
Ulterior, sicriul a fost dus în oraşul său natal, Legorreta,
unde prietenii şi familia şi-au luat un ultim rămas-bun de la el.
- Ce e, băieţi ? - Patxi...
Nu au nimic.
Bine.
Puţină mâncare.
Închinăm un pahar, nu ? Pentru prima dată.
Aşa te vreau.
- La naiba, am reuşit ! - Da.
- Măscăricilor ! - Asta e o înscenare !
Sunteţi nişte fascişti !
Audienţa naţională, 2004
E adevărat că acuzaţii, Patxi Javier Makazaga Azurmendi,
Ibon Etxezarreta Etxaniz şi Luis Maria Carrasco,
erau un comando al organizaţiei armate ETA
şi că acest comando era numit "Buruntza" ?
- E o maimuţăreală ! - Sunteţi nişte măscărici !
E adevărat că, la un moment dat, conducerea ETA
a desemnat ca obiectiv atacarea lui don Juan Maria Jauregui Apalategui ?
Un circ !
Acest tribunal nu are dreptul de a judeca militanţi basci.
Înţeleg că vă exercitaţi dreptul de a nu spune nimic.
- Apărarea poate să pună întrebări. - Voi sunteţi teroriştii !
- Nu sunt întrebări. - Pledoaria, atunci.
Stimată instanţă, nu voi prezenta o pledoarie,
din dorinţa expresă a clienţilor mei,
care nu recunosc autoritatea acestui tribunal.
E o farsă !
Duceţi-i !
Voi, judecătorii, sunteţi asasinii !
Asasinilor !
Statul spaniol opresor ! Statul spaniol asasin !
- Trăiască ETA ! - Trăiască !
Duceţi-i !
- Nenorociţilor... - Voi sunteţi asasinii !
Vă rog, faceţi puţină linişte !
Continuaţi, dle procuror general, pledoaria finală.
Etxezarreta ! Bunicul tău...
Penitenciarul din Badajoz, 2010
Ai dreptul la o vizită.
Dacă accepţi, mâine te vor transfera
la penitenciarul din Nanclares de la Oca.
E cel mai apropiat de Lasarte.
Trebuie să alegi dacă vrei să mergi la înmormântare la biserică
sau să stai cu familia ta acasă.
Una din două.
Cu mama.
Vei ieşi mâine.
Pe drum, îl vor lua pe unul de-ai tăi
care are proces acolo. Vă întoarceţi peste două zile.
Da, foarte bine.
Ne vedem vineri, nu ?
Nu, scumpo, în weekendul ăsta nu vin.
- Dar eşti bine ? - Da, ca de obicei.
Doar că în weekendul ăsta n-o să pot veni să vă văd,
fiindcă pregătim Actele Memoriei, de duminică.
Ca să stau doar o zi, nu merită
să vin până în Huelva. Nu crezi ?
Mamă, e al doilea weekend în care nu vii. Ce se întâmplă ?
Ştii că ţi-am zis că vrem să includem în aria victimelor terorismului
nu doar victimele provocate de ETA ?
- Da. - Vom anunţa asta duminică.
Ştii că asta nu va plăcea nimănui, nu ? De nicăieri.
- Da. Şi ? - Nimic...
Îţi spun în caz că nu te-ai gândit destul de bine,
fiindcă o să primeşti nişte critici pe care nu le primeai înainte.
Tu nu-ţi face griji. Eu sunt bine şi totul va fi bine.
Atunci, ne vedem aici direct, la comemorarea morţii tatei, nu ?
- Bine. - Bine. Păi...
Îmbrăţişeaz-o pe cea mică din partea mea.
Pa ! La revedere !
Nu vrei să rămâi acolo, nu ?
Penitenciarul din Nanclares de la Oca
Tu, acolo, la dreapta.
Salut, Ibon !
Îmi pare rău pentru bunicul tău.
Sunt José Luis Aguirre, directorul penitenciarului.
De cât timp eşti în Badajoz ?
De şase ani.
Bun. O să vezi că aici totul e mai relaxat.
În aceste două zile, vei fi tratat la fel ca internii de aici.
Vorbeşte cu colegii tăi, sigur pe unii îi cunoşti.
Apoi, dacă, înainte de a pleca,
vrei să vorbeşti despre posibilitatea de a rămâne aici,
vedem ce putem face.
Nu, vreau să plec imediat.
Poate că mă înşel eu, dar te ascultăm de ani de zile
şi cred că eşti mai mult aici decât acolo.
Ştim că, de mult timp, critici violenţa,
la fel ca toţi cei de aici.
Nu, nu, eu nu sunt ca toţi cei de aici.
Nu, sigur, fiindcă ei au respins-o în mod public,
dar în scrisorile tale spui acelaşi lucru.
În fine, fă-te comod. Vorbim peste două zile.
La naiba... Eu mă duc înăuntru.
Luis...
- Ne vedem. - Da.
Kaixo.
Îmi pare rău pentru bunicul tău.
Da, asta e...
Îl văzuseşi de curând ?
Nu mai putea să călătorească de ceva timp.
Ce faci aici, Luis ? La naiba, nu-mi vine să cred.
- De ce faci asta ? - De ce nu ?
Aţi exagerat. Nu crezi ?
Aşa, doar faceţi rău.
Ibon, gândeşte-te puţin. Rău... cui ?
Tuturor, Luis. Tuturor... colectivului...
Nu putem colabora, trebuie să fim uniţi.
- Dacă nu, ne mănâncă... - Ne mănâncă, nu ?
Fiindcă aveam o putere incredibilă,
eram pe punctul de a obţine tot ce ne propuseserăm.
Ibon, sunt deja într-o închisoare, nu vreau să intru în alta.
Tu crezi că eu sunt de acord cu tot ?
Nu sunt de acord cu aproape nimic. La naiba !
Noi doi nu am vorbit de o mie de ori
despre ce nu ne plăcea ?
De-asta îţi zic, ăstora nu am de gând să le spun nimic, dar ţie, da.
- De ce te bagi în asta ? - Nu mă bag în nimic, ies.
Din tot.
Calea asta nu are niciun sens, Ibon.
Ne-am gândit mult la asta, Luis, dar una e să te gândeşti,
alta e să ieşi şi să spui ce-ţi trece prin cap.
Crezi că mie îmi convine să mi se spună mereu ce trebuie să fac ?
La naiba, am făcut greva foamei zece zile pentru nimic.
Dacă îi ajuţi, eşti pierdut, colaborezi,
le faci jocul.
- Munceşti aici ? - Da, la brutărie.
Şi cer permisii şi mănânc. Şi nu mai semnez ce nu cred. Da.
- Nu ai cerut permisie niciodată, nu ? - Nu, sigur că nu.
- Sigur că nu, sigur că nu... - Sigur că nu !
Nu poţi cere permisie,
dar să-l faci pe bunicul tău să se deplaseze kilometri întregi
poţi, nu ?
Dar trebuie să faci o cerere la administraţie
şi pentru una, şi pentru alta.
Sigur, e mai greu să pui pe drumuri sărmana familie.
Ca strategie de presiune e mai eficace.
Ce vrei să-ţi spun ?
Nimic, dar ne-au folosit destul.
Şi nici măcar nu eşti de acord cu ei.
... Ziua Memoriei.
Pe 10 noiembrie sunt rememorate victimele terorismului
printr-un act instituţional în capitala provinciei Alava.
Memoria prezintă nume şi date
acolo unde terorismul prezintă scuze şi justificări imposibile.
Comemorăm azi toate victimele terorismului, fără excepţie,
victimele terorii ETA
şi pe cele provocate de violenţa criminală a GAL
şi a altor grupări violente, care, deşi azi au rămas în trecut,
au provocat o suferinţă
care merită aceeaşi recunoaştere şi aceleaşi reparaţii.
Începând de azi, această dată ne va aminti ce s-a întâmplat
şi ceea ce niciodată nu ar trebui să se mai întâmple.
Fruntea sus, Ibon !
Mulţumesc.
Mă duc să aduc cafeaua.
De ce ai păstrat toate rahaturile astea ?
Bunica le-a lăsat.
Când m-am mutat aici, nu am avut curaj să le arunc.
Vrei să-mi aminteşti ce idiot am fost ?
Mulţumesc, mamă.
Aruncă totul, haide ! Aruncă totul.
Să vedem dacă trece repede timpul
şi plecăm odată din locul ăsta nenorocit !
Nu mai suport să-i văd pe ăştia.
Şi familia ta ce face ? Totul e în regulă ?
Au nevoie de ceva ?
Sigur ?
În afara colectivului, e frig, Ibon.
Iubire...
Maria, nu te aud.
Mamă...
Maria, ce se întâmplă ?
A păţit fata ceva ? Maria !
- Mamă, mamă... - Maria, scumpo, ce e ? Sunt aici.
Vorbeşte !
- Mamă, unde eşti ? - Pe drum spre Donosti. Ce se întâmplă ?
Maria, ce se întâmplă ?
Au găsit numele tău, mamă.
I-au reţinut pe unii şi aveau numele tău.
Te urmăresc. Te urmăresc, mamă.
Gata, linişteşte-te, nu e nimic, sunt bine.
Mamă, nu se poate !
Nu se poate, nu ! Nu o pot omorî şi pe mama !
Mamă, te rog, pune-ţi o escortă !
Maria, linişteşte-te, scumpo. Nu plânge, te rog !
- O să fie bine, linişteşte-te. - Pune-ţi o escortă !
Te rog ! Te rog, te rog...
Bine, aşa o să fac.
- Acum ! - Da, promit.
Mă suni când ajungi acasă şi te închizi în casă, bine ?
- Promit, scumpo. Promit. - Bine.
Bună ziua !
- Jose Luis. - Esther, nu ?
- Da. - Bine ai venit !
- Ne cunoaştem, în sfârşit. - Da, haide !
Câţi deţinuţi de drept comun sunt în afară de ei ?
În modulul lor, puţini, vreo 50.
E un modul pe care îl numim "de respect", se autogestionează.
Bine, voi avea nevoie de 40 de minute cu fiecare grup de trei.
Mi-e indiferent cum sunt grupaţi sau ce tip de delicte au comis.
Nu, s-a decis să te vezi cu toţi odată.
Cum ?!
Dar am explicat de ce şi ne înţeleseserăm.
Sunt toţi.
Nu eşti mediatoare ? Dă-i bătaie !
Bună ziua !
Înţeleg că ştiţi toţi de ce v-aţi adunat aici.
Unul dintre voi a trimis o scrisoare anonimă,
prin care solicita să se întâlnească personal
cu o victimă a ETA.
Şi să-i poată cere iertare.
E ilogic,
organizaţia trebuie să ceară iertare, nu noi.
Noi nu suntem ETA, am ieşit din organizaţie, nu o reprezentăm.
Nu e vorba de un proces colectiv,
e vorba de ceva personal.
Da. Şi acum de ce ni se mai cere ceva ? De ce acum ?
Dacă ne-am desolidarizat de lupta armată,
am recunoscut răul făcut, iar banda ne-a expulzat.
De ce ni se cere mereu mai mult ?
Nu, nu, nu... Nu vă cere nimeni nimic.
Unii dintre voi cer asta,
iar eu m-am ocupat de organizarea unor întâlniri
pentru cei care vor să le solicite, atât.
Dacă vreunul dintre cei care au redactat scrisoarea
vrea să spună sau să adauge ceva, i-aş fi recunoscătoare.
Bine, dar să ştiţi că nu vă cere nimeni nimic.
Chiar e foarte important să vă fie clar
că asta nu va presupune niciun beneficiu în penitenciar.
Niciunul.
Nimănui nu i se va acorda regim semideschis sau altceva pentru asta.
Ne confunzi.
Mie să nu-mi vorbeşti despre beneficii.
Eu mereu m-am gândit la libertatea poporului meu, nu la beneficii.
Nu înţelegi nimic.
Eu şi ea...
Crezi că ne-am gândit vreodată la noi ?
- Sigur, doar voi, nu ? - Taci puţin !
- Cum să tac ? Şi noi, ceilalţi ? - Taci, la naiba !
- Să taci. Ştii doar să faci scandal. - O clipă, vă rog !
Vreau să spun că asta va reprezenta un beneficiu mult mai mare pentru voi,
dar ca persoană. Cine participă o face fiindcă ştie
că asumarea condiţiei de parte vătămătoare
poate vindeca în el ceva.
Şi sperăm, mai ales, în victimă. Bine ?
Fiindcă ne vom concentra mai ales pe ele.
Nu vrem să le prejudiciem mai mult.
Victime sunt şi aici, da ?
Nu despre asta vorbeşte.
Aici veţi fi prezenţi doar ca parte vătămătoare.
Nu vă comparaţi durerea. Nu justificaţi nimic.
Dacă nu vă asumaţi asta, nu veţi fi consideraţi apţi pentru a participa.
Şi "parte vătămătoare" ce mama mă-sii înseamnă ? Asasin ?
Adică o să fiu asasinul care se duce
să i se strige în faţă, din cauza a ceva ce nu am decis eu.
Asta vrei să spui ?
Se vorbeşte despre parte vătămătoare fiindcă e cea care a provocat victime.
Eu am ucis, bine ?
Şi regret în fiecare noapte. Dar am ucis la comandă.
Mi se pare absurd să trebuiască să cer eu iertare.
Adică la ce bun
să mă întâlnesc cu văduva ofiţerului din Garda Civilă
dacă nu eu am ales să-l omor pe el ? Mă înţelegi ?
ETA trebuie să ceară iertare.
- ETA. - Exact.
Cu ce o s-o ajute să-i cer eu iertare ?
- Ia zi-mi ! - Cu nimic.
Bineînţeles că sunt critic în ceea ce priveşte trecutul meu.
Sigur că eu cred că trebuia procedat altfel.
Dar lupta mea acum nu e politică.
Vreau să ştiu ce gândeşte lumea de afară, să ajut.
Nu ştiu cu ce va ajuta pe cineva să aibă o întâlnire individuală.
- Îţi spun eu. - Ce să mai spui...
N-o să ajute la nimic. Linişteşte-te puţin, bine ?
O clipă, s-o luăm altfel...
Unii dintre cei de aici
şi-au asumat cele 850 de asasinate ale bandei tocmai pentru asta.
Din acest punct ar porni întâlnirile.
De-asta s-ar putea întâmpla ca vreunul dintre voi
să nu se întâlnească cu o victimă directă a lui, dacă ea nu vrea,
ci cu alta, care are nevoie de o explicaţie
şi căreia, dintr-un motiv sau altul, nu i se poate da una.
Gândiţi-vă că, pe lângă a cere iertare, îi puteţi explica multe lucruri.
Puneţi-vă în locul lor. Oamenilor ăstora nu le-a dat nimeni nicio explicaţie.
Nici când a avut loc atentatul, nici de-a lungul acestor ani.
Cum credeţi că s-au împăcat cu asta ?
Să mergi acolo, să te întâlneşti cu oricine o fi, ca să fii folosit ?
Partea politică s-o facă politicienii.
Şi cei care nu ne folosesc, nu ?
Nimănui nu-i pasă de noi, omule.
Eu cred că tu ai inventat povestea asta cu scrisoarea.
Aici nu a scris nimeni nimic.
Uite, dacă vreţi, vă gândiţi.
Fiindcă e clar că azi nu se va oferi nimeni voluntar aici.
Dar vreau să vă fie clar că, pentru a fi utili,
va trebui să vă pregătesc şi va fi un proces foarte dur.
Fiindcă vă voi pune întrebări despre tot.
Va fi public ?
Vor fi făcute publice numele celor care vor participa ?
Nu.
Uite, mie puţin îmi pasă dacă păţesc ceva.
Dar avem o familie afară. Înţelegi ?
Şi mi-e teamă de ce ar putea păţi ei. Cred că au suferit destul.
Când o să ne băgăm în întâlnirile astea o să fie mai rău
decât atunci când am părăsit gruparea.
Şi atunci chiar că vor fi nevoiţi să plece din localitate.
Nu le pot face asta. Nu pot.
Uite, eu vreau să ies şi să trăiesc liniştită în satul meu, nu în Cuenca.
Am cerut iertare în mod public, îmi ispăşesc pedeapsa...
Îmi pare rău, dar nu voi face mai mult.
Am pierdut 20 de ani din cauza sectei ăleia nenorocite.
În anii care îmi rămân vreau să trăiesc. Am dreptul, nu ?
Vă rog, cei care vor să ia legătura cu mine
o pot face prin intermediul direcţiei.
Hai să ieşim !
Luis Carrasco, modulul patru.
Dacă se organizează întâlnirile, cred că mă duc.
Doar trebuie să dau exemplu.
Sigur că mi-e teamă, mai ales, pentru Maria.
Ce vorbeşti ?
- Maria e puternică. - Şi fragilă. Ambele.
Acum, cu toate astea, e... E neliniştită.
Nu aş vrea să-i redeschid rana.
Când l-au ucis pe Juan Mari, ştiam că n-o să mă prăbuşesc.
Fiindcă ne luaserăm acelaşi angajament, aveam acelaşi crez.
Dar ea...
Prin ce trec copiii
e un lucru pe care nu-l putem şti nici noi.
Rămân atât de confuzi...
Nouă ne-au omorât soţii, dar...
Erau ele, trebuia să trăim, nu aveam de ales.
Uite... Cred că fiicele mele nu ar considera...
- Ascultă, nu eşti obligată. - Nu.
Eu nu sunt genul care să dea o a doua şansă.
Îmi ajunge că mă trezesc şi iau 12 pastile zilnic,
ca să rezist.
Dar mi-ar plăcea să le arunc în faţă tot ce ne-au făcut.
Eu aveam nişte fiice vesele, încrezătoare, fericite...
Şi latura asta a lor a murit în ziua în care le-au ucis tatăl.
Şi nu cred că va mai apărea.
- Eu i-am urât mult pentru asta. - Şi eu.
Când mi-a spus Maria că e însărcinată,
nu m-am gândit că o să fiu bunică.
Mă gândeam doar că...
Că se salvase, că, dacă va avea copii, o să vrea să trăiască.
De-asta mă tem, să nu distrug ceva în ea acum.
Atunci, de ce o faci ?
De ce te duci acolo, să-i suporţi vorbăria ?
Să se simtă el eliberat ?
Păi...
Pe tine te-a ascultat cineva care să nu fie din familie ?
- Nu. - Uite, de-aia.
Dacă le pot spune în faţă tot ce mi-au făcut,
o s-o fac.
Nu e vorba că nu sunt mândră de ce am făcut,
dar eu aş fi putut fi multe în viaţă.
Iar ei m-au transformat în ceva ce nu am ales eu.
Eu sunt legată de oamenii ăştia
până la moarte
şi depind de ce spun şi de ce fac.
Aşa că prefer să-i văd şi să mă vadă şi ei.
Ce ? Totul e în regulă ?
O să încercăm o vreme să locuim aici.
Acum, că fabrica lui Luichi s-a închis
şi nu suntem legaţi de vreo şcoală...
În fine, să vedem dacă suportă el.
Să vedem... Adevărul e că mi-e teamă.
Dar stăm de 11 ani în Huelva.
O schimbare e bună.
Deşi cinci ani aici ar fi de ajuns, nu ?
Maria, cred că e prea devreme.
Eu, dacă aş avea copii, nu m-aş întoarce.
Cum staţi cu vinul pe-aici ?
Eu nu înţeleg toleranţa asta exagerată.
Dar chiar a fost pus în practică ?
O să participi la întâlnirile cu membrii ETA ?
Ţie cine ţi-a spus ?
Cum să nu ştiu ? Sunt funcţionar public.
Dar n-o să faci...
Nu-i poţi face asta lui Juan Mari.
Juan Mari ar fi vorbit chiar şi cu cei care l-au ucis.
Ştii mai bine decât oricine.
Uite, noi, cei de aici, toţi,
am fi morţi dacă nu erau ăştia.
E doar o altă pantomimă.
Ce regrete să aibă, când ETA încă există ?
Ce o să ne spună ? "Scuze, dar o să continuăm să vă ucidem,"
"sper că înţelegeţi" ?
Oamenii ăştia vor ieşi în stradă mai devreme sau mai târziu,
că ne place sau nu.
Mai bine să aibă remuşcări, nu ?
Şi acum tu trebuie să-i ajuţi pe ei
să se ierte pe ei înşişi.
Bine, au remuşcări...
Să colaboreze întâi,
apoi, să moară de regret toată viaţa.
Măcar atât, Maixabel, măcar atât.
Şi, ca să-i ajuţi pe ăia, o să-i deschizi iar rana ?
Pe ea ai întrebat-o ?
Desertul...
Desertul e de la Carmen, că eu azi nu am mai avut timp.
- Nu azi. Ieri l-am făcut. - Ieri ?
În mod normal, s-ar fi aşezat aici.
Nu înţeleg cum de stătea aşa de liniştit.
Eu i-aş fi zis să se aşeze aici.
Şi în ziua aia nu am venit fiindcă aveam treabă acasă,
înainte să vin să pregătesc dineul societăţii.
Mi-ai spus.
Dar nu ţi-am spus un lucru....
Îmi aduc aminte perfect, dar...
Apoi m-am întrebat dacă o fi o amintire inventată,
din cauza şocului.
Îmi amintesc că, în dimineaţa aia, când l-am însoţit la garaj,
m-a privit
şi mi-a zis...
"Am visat că sunt ucis."
"Hai, omule, te rog, nu vorbi prostii." Şi a plecat.
Nu ştiu dacă am inventat eu asta, cred că nu.
Dar, dacă visase asta, de ce era aşa de relaxat ?
Nu înţeleg, e ilogic.
Dar s-a întâmplat...
Şi gata.
Cu cât te gândeşti mai mult, cu atât mai mult rău îţi faci.
Da.
Maria, dacă tu îmi spui să nu merg la întâlnirile alea,
nu mai încape discuţie, da ?
Mamă, tu fă ce vrei, nu trebuie să-mi ceri voie.
Şi tu ?
Luis ! Eşti pregătit ?
Câte morţi ai provocat ?
Eu, direct ? Trei.
Cum ai ucis ?
Cu pistolul, cu o bombă ?
Cu pistolul.
Îţi aminteşti prima dată ?
Da.
Într-o parcare.
Dintr-o singură împuşcătură ?
Din opt.
Era nevoie de opt ?
Nu, dar nu mi-am dat seama.
- Ai sărbătorit atentatul ? - Presupun.
Nu-mi aduc aminte.
Dacă ai fi în locul judecătorului, ce pedeapsă ţi-ai fi dat ?
Cea pe care ai primit-o, una mai uşoară,
închisoare pe viaţă, condamnare la moarte ?
Nu cred în condamnarea la moarte.
Dacă eu aş fi o victimă,
aş putea să-ţi spun: "Dar bine că ai decis că poţi să ucizi."
Pentru asta îi voi cere iertare.
Şi pentru mai ce ?
Nu va fi suficient pentru ea să-i ceri iertare.
Va avea nevoie să vorbeşti, să-i explici,
să te deschizi emoţional, Luis,
să te expui, iar eu nu văd asta.
Mi-e foarte greu să vorbesc.
Au trecut mulţi ani, nu sunt obişnuit.
Uite, eu trebuie să te pregătesc
pentru întrebările pe care ar putea să ţi le pună.
Fiindcă e fundamental să răspunzi la toate.
Nu poţi să aduci aici o victimă
şi să refuzi să-i răspunzi la o întrebare.
Tu te-ai iertat ?
Nu m-am gândit la asta, trebuie să mă împac cu ce am făcut.
Schimbarea ta se datorează unui fapt anume ?
Nu, sunt mai multe...
Spune-mi unul.
Faptul că i-am întâlnit pe lideri în închisoare.
Ce s-a întâmplat ?
Erau nişte oameni de nimic. Îmi trimiseseră nişte mediocri.
M-am înfuriat că îi crezusem.
Şi gata...
Luis, de ce ai intrat în ETA ?
Păi... Pentru eliberarea poporului, ca să ne apărăm.
Dacă aveai angoasele astea, ajungeai acolo imediat,
cu toată banda.
Era natural, nu îţi puneai problema.
Îmi povesteşti de parcă ţi-ar fi fost predestinat,
ca şi cum nu ai fi avut de ales,
iar asta înseamnă că nu te consideri responsabil.
- E prima ta permisie ? - Da.
Du-te cu grijă.
- Autobuzele. - Mulţumesc.
Să nu te rătăceşti.
BINE AŢI VENIT
TRĂDĂTOR
Rămâne în vigoare moratoriul
care, în 1984, a paralizat construirea a cinci centrale nucleare.
Azi sunt doar ruine.
Se împlinesc zece ani de la asasinarea lui Juan Maria Jauregui,
fost guvernator civil al provinciei Guipuzcoa.
Văduva sa, Maixabel Lasa, rude şi prieteni,
l-au comemorat ca în fiecare an, lângă monolitul dedicat morţii lui.
Membru activ al organizaţiei civile Gesto por la Paz,
Maixabel Lasa s-a evidenţiat mereu pentru angajamentul său pentru conv...
Pare o femeie bună.
Nu ai dormit mult, nu ?
Pâinea se face noaptea, mamă.
Nu te căuta, nu mai apari de cinci luni.
Te-au şters.
- E ciudat că îl mai primeşti ! - Trebuie să-i iau în seamă ?
Cum adică ?
Nu ştiu, îmi trimit note de aducere aminte cu toate marşurile.
- Trebuie să merg ? - Nu trebuie să mergi la nimic, mamă.
La nimic.
Dar de ce ? Ţi-au zis ceva ?
- Ai observat ceva ciudat la oameni ? - Nu, nimic. Prostii...
Ce fel de prostii ?
Nimic, faţă de ce a pătimit ea.
Ştiu, mamă. Ştiu.
Salut, Aitor !
Aitor, sunt Ibon.
Ibon, sunt cu băiatul. Lasă-ne în pace.
Ce e ?
Aitor, ce se întâmplă ?
Se întâmplă că nu suntem de acord cu ce ai făcut.
- Care voi ? - Nu aşa se face, Ibon.
Nu poţi acţiona de capul tău.
Nu e corect faţă de cei care îşi ispăşesc pedeapsa în închisoare.
Stai aşa, şi eu sunt închis. Ai uitat ?
Şi mai am 20 de ani.
Nu mi se pare că fac tot ce am eu chef.
Sunt închis de zece ani şi cred că ultima dată ne-am văzut
când am venit la tine la bar, să-ţi spun că nu îmi păsa
că părăsiseşi organizaţia.
Că nu puteai... Ţii minte ? Îţi aminteşti ?
Nu puteai să suporţi.
Şi te-am apărat când spuneau că meriţi un glonţ în cap.
Ce e ? Cum te-au prins şi ai făcut cinci ani amărâţi,
te-ai transformat într-un erou ?
Ce uşor... Nu ? Fără să faci nimic. Ce curaj !
Şi ce am făcut eu e trădare.
Eu am omorât patru oameni pentru organizaţia asta împuţită,
în care tu ai fost o lună, aşa că nu-mi vorbi mie de trădare.
Mama dracului !
Etxezarreta !
Salut, Ibon !
Nu am de gând să mai ies în permisie.
Înţeleg.
Aşa m-am întors şi eu prima dată.
Acum ies, nu privesc pe nimeni, nu vorbesc cu nimeni.
Plec privirea şi nu o ridic până nu ajung acasă.
Ca şi cum aş fi mort.
Nu-i pasă nimănui de noi, Ibon.
De-asta, voi face tot binele pe care îl pot face.
Vino !
Soţia lui Juan Maria Jauregui ?
A fost împuşcat în cap.
A ajuns în viaţă, dar nu am putut face nimic.
Îmi pare rău.
În câteva minute, puteţi intra să-l vedeţi, dacă vreţi.
Pe aici...
- E înăuntru ? - Nu, acum se duc să-l ia.
Eu până aici vă însoţesc. Ne vedem mai târziu.
- Fasciştilor ! - Fasciştilor !
Măscăricilor, farsorilor !
Intră, Luis !
Maixabel Lasa, Luis Carrasco.
Ia loc.
Nu ştiu dacă vreunul dintre voi vrea să înceapă.
De ce ai cerut să mă vezi ?
Fiindcă acum îmi pasă de ce simţi.
Vreau să contribui cu ceva.
Să ştii că ştiu că...
Ce am făcut a fost o monstruozitate.
Vrei să ştii ceva ? Sau să-ţi explic ?
- Ştii cine era soţul meu ? - Juan Maria Jauregui.
Am aflat după ce...
Nu ştiai pe cine o să omori ? Nu ştiai nimic despre el ?
Noi primeam nişte date, o persoană... Nu cercetam.
Era hotărât.
Nu ţi-au spus de ce Juan Mari ?
Nu, nu întrebam asta, nu ne interesa.
Trebuia să facem rău, atât.
În anul ăla am ucis mai mult de 20.
Soţul tău era doar unul dintre ei.
Vreau să spun că nu existau motive. Era uşor, nu avea escortă.
Era viaţa mea şi a fiicei mele.
Ştiu. Îmi pare tare rău.
Înainte nu eram aşa.
Nu înţelegeam consecinţele faptelor mele.
Juan Mari era deschis la dialog.
Mulţi îmi spun că de-asta l-aţi ucis, dar...
Nu ştiu dacă e ceva ce vreau eu să cred, ca să găsesc un sens.
Nu...
Am înţeles.
Şi acum ce ştii despre el ?
Că era guvernator civil.
Atât ?
Distrugi o viaţă, şi asta e tot ce ştii despre el ?
Despre Lasa şi Zabala sigur ştii, nu ?
Juan Mari a ajutat la clarificarea acelui caz
şi a depus mărturie împotriva lui Galindo.
Când a ieşit de la judecătorie, mi-a zis că nu ştie cine îl va omorî,
Galindo sau ETA.
Până la urmă, ai făcut-o tu.
- Ai dormit în noaptea aia ? - Da.
Erai mândru ?
Da, eram mândru şi foarte confuz.
Am intrat în ETA la 22 de ani.
Ştiu că nu sunt puţini, nu sunt 16.
Ţin minte că eram un fanatic, nu mă interesa nimic.
- E adevărat că Makazaga a tras ? - Da, dar nu contează.
Sunt la fel de responsabil.
Trăgeam la sorţi.
Dacă îţi pica ţie era bine sau rău ?
Era bine.
Mie îmi picase weekendul anterior,
dar nu am făcut-o.
- În sâmbăta aia eram eu. - Da.
Da.
Şi de ce nu l-aţi ucis în sâmbăta anterioară ?
Nu-mi aduc aminte. Ibon a spus că nu.
- De ce ? - Nu ţin minte.
Nu conta, l-am fi ucis sâmbăta următoare.
Nu, sâmbăta următoare, nu.
Fiindcă ar fi plecat în Chile.
Nu mai era guvernator civil,
dar l-au trimis în Chile fiindcă era ameninţat în continuare.
Era acolo de doi ani.
Venea la fiecare trei luni, o lună întreagă.
Ca şi cum eram iar iubiţi.
Ne obişnuiserăm cu distanţa.
Şi ne sunam de câteva ori pe zi.
Mult timp am sunat pe mobilul lui din Chile.
Ascultam mesajul vocal, închideam şi sunam din nou.
Apoi, numărul ăla a fost scos din uz.
Îmi pare tare rău.
Şi ceilalţi doi ?
- Ibon e şi el aici. - Da ?
Şi se pregăteşte pentru vreo întâlnire ?
- Sunteţi prieteni ? - Nu, eram buni prieteni în tinereţe.
Suntem amândoi din Lasarte.
Acum ne vedem zilnic, ne suportăm.
Dar nu mai suntem prieteni.
Îl privesc şi îmi aduc aminte de tot ce am făcut.
Şi nu suport, fiindcă nu mă suport pe mine.
Şi celălalt ?
De Makazaga nu ştiu nimic, îmi pare rău.
Ne-am întâlnit din întâmplare în Almeria,
când eu nu mai eram în bandă.
Şi... M-am apropiat de el,
el s-a îndepărtat, iar de atunci nu mai ştiu nimic de el.
Oamenii se schimbă şi nu spun asta, dar nu cred că Patxi s-a schimbat.
Nu vorbeam prea mult cu el,
bănuiam că trimite organizaţiei rapoarte despre noi.
Şi pe tine ce te-a făcut să te schimbi ?
Mereu am avut o viaţă groaznică,
iar închisoarea m-a salvat.
Fiindcă afară aş fi continuat să ucid, iar aici ai timp să te gândeşti.
În regim de maximă securitate, petreci 21 de ore în celula ta.
Şi de tine nu te poţi ascunde.
Victimele te apasă în fiecare noapte când te culci.
Santiago Oleaga, Mikel Uribe,
Juan Maria Jauregui...
Şi cele care nu sunt ale mele.
Mă trezesc cu ele
şi adorm cu ele în fiecare zi.
Şi eu.
Pe mine m-aţi distrus.
După aşa ceva,
nu mai ai bucurii depline în viaţă.
Sper ca Maria să aibă parte de ele.
M-am întrebat de multe ori dacă o fi reuşit...
Nu ştiu dacă i-ar plăcea să-ţi vorbesc despre ea.
Sigur...
Îţi mulţumesc mult pentru ce faci.
Maria e fantastică.
Fiindcă nu s-a transformat într-o persoană...
Într-o persoană plină de ură.
Cum eşti ?
Bine.
Fetelor !
- Ultima, şi plec. - Nu, nu, încă nu pleci !
- Stă mama cu fata. - Sun-o şi mai stai.
- Hai, te rog, nu pleca ! - Nu vă promit nimic, bine ?
MAMA
Nu o suni ?
Mama s-a dus să se întâlnească cu cel care l-a omorât pe tata.
Nu am curaj să mă întorc acasă.
Şi tu l-ai întrebat tot ce voiai să ştii ?
Mă rog, sunt întrebări la care nu mi-a putut răspunde.
De fapt, nu e asta, e altceva.
E...
Să-l văd acolo, regretând sincer.
- Chiar regretă ? - Da, da...
E... Dacă e posibil, e...
E reconfortant, îţi dă un sentiment ciudat,
neaşteptat...
E ca şi când pot spune... Că s-a terminat.
Că pot fi iar Maixabel.
Ştiu că sună foarte ciudat, dar e ca şi cum...
Ca şi cum am recuperat ceea ce eram.
Nu mă înţelegi.
- Care era ? - Carrasco.
- Ăsta nu a fost cel care... - Nu.
Cel care a tras încă nu ştim unde este.
Trăgeau la sorţi între ei trei, nu contează cine a tras.
Am înţeles...
Vii cu mine s-o plimb pe Nerea ?
Şi tu ai nevoie să iei puţin aer.
Nu pot.
M-am zăpăcit şi le-am dat liber escortelor.
Aveam şi o programare la doctor. Parcă m-am prostit azi...
Vin cu tine.
Oricum, cred că o să le spun că nu mai am nevoie de ei.
Am chef să pot pierde timpul iar.
Mamă, nici să nu te gândeşti. Ai auzit ?
Tipul ăla nu reprezintă pe nimeni.
Câţi de acolo regretă ? Zece ?
Pe ăla o să-l omoare imediat ce iese, iar pe tine, cum vor prinde ocazia.
Iubire, voiam doar să petrec puţin timp cu tine.
N-o să vă las, promit.
- Cumpăr ceva ? - Nu.
Cum a mers cu ea ?
Maixabel. O cheamă Maixabel.
Te-a întrebat de ce nu mă duc eu ?
Lasă-mă în pace.
Ce-i cu tine, de alergi la trei dimineaţa ?
E o oră la fel de potrivită ca oricare alta.
Ce se întâmplă ?
Aici nu se mai ţin secrete.
Te-am întrebat ce se întâmplă !
Îmi pare rău, mamă.
Nu pot să dorm, îmi explodează capul.
Dar ce ai ?
- Luis s-a întâlnit cu Maixabel. - Cu Maixabel ?
O să fac şi eu asta, mamă.
Ce bine ar fi fost să fi văzut bunicii cât te-ai schimbat...
Da, mamă...
Ştii că, într-o zi, n-am avut timp să trec pe-acasă
şi am pus un pistol acolo, între haine ?
A doua zi nu mai era,
iar bunica era singura care intra aici, să facă ordine,
aşa că, probabil, ea l-a luat, dar nu mi-a zis nimic.
Două săptămâni a fost ca o moartă vie.
Iar eu nu am mai putut suporta şi i-am spus că nu era al meu,
că i-l păstram unui prieten,
iar ea nu mi-a răspuns.
Apoi, de câte ori apărea o ştire la TV despre un atentat sau ceva,
ştiam la ce se gândea.
Şi cum de nu mi-a zis ? Eu nu ştiam.
Şi ce s-ar fi întâmplat, mamă ?
Voi eraţi în Alicante,
ea ştia că eu nu vreau să mă întorc acolo.
- Aş fi venit ! - Nu ai fi putut face nimic, mamă.
Eram în ETA de şapte ani. A fost o viaţă plină de minciuni.
Înţelegi ?
- Bună ! - Bună !
Mă duc sus, vreau să văd cum e monolitul.
Să vedem dacă s-au săturat să-l tot spargă.
Aveţi grijă de voi.
- La revedere ! - La revedere !
Intră, Ibon !
S-au anulat întâlnirile, îmi pare rău.
Cum ?!
Direcţia Penitenciarelor a decis
să nu continue programul deocamdată.
Dar de ce ? Dacă funcţiona...
Da, ştiu, dar...
Noul delegat spune că cei care regretă sunt cei care denunţă.
Nu se vor mai ţine, îmi pare rău.
Ibon, eu aici, înăuntru, nu pot organiza nimic,
dar ce faci tu în permisii e treaba ta.
Gata, fir-ar să fie !
Ia, Nerea !
Nerea...
Foarte bine. Hai, încă o bucată !
Încă una, hai ! Vino !
Celălalt a scris o scrisoare.
Ştiu, am văzut-o şi am citit-o.
Ar trebui să fie în timpul unei permisii.
Dar pe stradă ?
Da.
Şi... Nu ştiu ce să fac.
Vino !
Mamă, eu n-o să merg,
dar îţi mulţumesc mult. Mergi tu.
Ei au fost eroii. Când mergeam la şcoală,
vedeam pozele lor pe ziduri de patru ori pe zi.
Şi, dacă eroii ăştia vin să aducă un omagiu,
regretând, căutându-ne,
poate că o să-i asculte mai mult pe ei decât pe noi.
Mi se pare incredibil că omul care ne-a făcut cel mai mult rău
acum gândeşte mai mult ca mine decât...
Aşa e.
Intră !
Nu. Vine acum.
Pe aici...
Maixabel, ştii că putem opri asta în orice clipă.
Ai mai făcut-o o dată, nu ai nicio obligaţie.
Lui îi putem aranja o întâlnire cu o altă victimă.
Nu, nu. Nu o fac pentru el, o fac pentru mine.
Părinţii tăi trăiesc ?
Mama.
Ştia cu ce te ocupai ?
Nu, a aflat când am fost arestat.
Te vezi cu ea ?
Da, e singurul lucru pe care îl fac în permisii.
Ea era anti-ETA, complet anti-ETA. Nu a bănuit niciodată nimic.
Eu nu locuiam cu ei.
Ei erau în Alicante când eu aveam 14 ani,
iar eu am vrut să mă întorc în Ţara Bascilor.
M-au crescut bunicii.
Te-ai întors ca să intri în ETA ?
Nu, eu eram într-un...
Din Alicante, aveam ideile mele.
Eram într-un comitet internaţional de sprijin pentru Nicaragua
şi idealizaserăm toate mişcările de gherilă din lume:
gherila columbiană, Frontul Eliberării Palestinei,
gherila kurdă, PKK-ul.
Ştiam pe dinafară toate cântecele sandiniste, cubaneze...
Şi visam la o Ţară a Bascilor independentă şi socialistă.
Când m-am întors aici, am...
Am intrat în comitetul proamnistie,
apoi am intrat în Jarrai. Şi am ajuns acolo.
Noi singuri ne-am dus, nu ne-a căutat nimeni.
În mod normal te căutau ei, dar noi am cerut să ne ia.
Am bătut la uşa celor de la ETA.
Ştiai că Juan Mari a fost în ETA ?
Studia sociologia în Bilbao, pe vremea cu procesul din Burgos.
Şi, odată cu mobilizările, l-au arestat şi l-au închis la Basauri.
Crăciunul din '70 l-a petrecut acolo, închis.
Maria încă nu se născuse, dar eram împreună.
Eram împreună de la 16 ani.
În închisoare a cunoscut oameni de la CCOO
şi de la UGT.
În '73 am văzut că nu se ajunge nicăieri
şi am intrat amândoi în Partidul Comunist.
Juan Mari nu a fost de acord cu violenţa.
Şi tu când ai intrat ? 20 de ani mai târziu ?
După sute de morţi.
Avuseseşi timp să te gândeşti.
Da, dar nu gândeam aşa.
În momentul ăla, nu gândeam aşa. Era război, morţii nu contau.
În momentul ăla, aşa gândeam. Apoi, da...
Apoi începi să vezi lucruri, să pui la îndoială obiectivele...
Dar, odată intrat, nu ai cale de întoarcere.
Eu mă gândeam că vom pica în curând, ca multe comandouri, dar...
Ce căutau nişte naivi ca noi în ETA ?
Dar am rezistat. Şi...
Şi am început să duc o viaţă dublă din toate punctele de vedere.
Cu munca şi cu iubita... Cu tot... Totul era fals.
Le-am făcut rău tuturor.
Şi, când m-au arestat, în momentul ăla
am simţit că sunt eliberat de o povară, că s-a terminat totul.
Atunci am început să mă gândesc...
La ce făcusem.
Şi... Ce bine ar fi fost să mă fi prins la început !
Când...
Când l-aţi omorât,
tocmai ceruse să fie detaşat în Iordania.
Şi acolo urma să-l însoţesc.
Îmi aprobaseră întreruperea temporară a serviciului,
iar Maria învăţa în Huelva, la universitate,
şi nu mai avea mare nevoie de noi.
Maria împlinise 19 ani cu două zile în urmă.
Venise de-acolo ca să...
Să sărbătorească cu tatăl ei şi să-şi vadă prietenii.
Îmi pare rău că nu v-aţi putut duce planurile la capăt.
Îmi pare rău că am lăsat-o pe fiica ta fără tatăl ei.
De fapt, o lăsaserăţi fără el cu mult timp înainte.
A doua zi după asasinat, a sunat telefonul...
Era un coleg al Mariei de acolo, din Huelva.
Văzuseră ştirile şi, cum era acelaşi nume de familie
şi acelaşi oraş şi nu ştiau nimic de ea,
erau îngrijoraţi.
Maria nu le povestise nimic.
Iar eu le-am spus că era tatăl ei
şi că fusese ucis.
Maria îl adora pe tatăl ei,
dar, când eşti ameninţat, nu spui.
Şi ţi se pare normal.
Asta şi... Şi te uiţi sub maşină.
Şi graffiti, tăcerile, privirile...
Şi faptul că vărul tău, care e la primăria din Legorreta,
nu condamnă asasinatul propriului unchi.
Prietenele, care ocolesc subiectul...
Nimic nu e normal.
Apoi a fost rândul meu să-mi pun escortă.
De ce ?
Nu ştiu. Poate ştiţi voi.
Aţi înveninat totul zeci de ani.
La câteva luni de la asasinat,
mi-au oferit conducerea Biroului Victimelor Terorismului.
Pe atunci, erau doar victimele ETA,
iar eu am inclus şi victimele altor violenţe,
victimele GAL, pe cele politice...
Cred că de-asta sunt ameninţată, fiindcă au înţeles
că intru pe terenul lor.
Da, îmi aduc aminte perfect momentul ăla,
fiindcă bunicul îmi trimitea tăieturi din ziare, să vadă dacă...
Să vadă dacă le primesc, presupun.
La început, m-am gândit: "Ce ghinion"
"că a trebuit să numească o victimă de-ale mele !"
Dar apoi...
Nu ştiu, urmăream ce făceai
şi ce spuneai şi nu îmi venea să cred.
Simţeam că îmi explodează capul tot gândindu-mă.
Nu i-am spus nimic bunicului.
Săracul... o fi murit crezând că nu m-am schimbat.
Asta te-a făcut să te schimbi ?
Asta şi mai multe lucruri...
În închisoare întâlneşti oameni şi începi s-o întorci pe toate părţile.
La început, nu. Vezi atentatele, dar nu te afectează.
Chiar te bucuri.
Te bucuri fiindcă trebuie să crezi în asta.
Dacă încetezi să crezi, nu mai ai de ce te agăţa, e imposibil.
Eşti distrus dacă începi să te gândeşti la ce ai făcut,
dar vine un moment când...
Vine un moment când nu mai poţi şi îţi dai seama că eşti un monstru.
Nu ştii cum să faci să nu mai fii.
Până când, într-o zi, îţi dai seama.
Îţi dai seama că poţi cere iertare.
Vezi că poţi cere iertare.
Ştii ?
Prefer să fiu văduva lui Juan Mari în loc să fiu mama ta.
Şi eu aş prefera să fiu Juan Mari în loc să fiu asasinul lui.
21 octombrie 2011
Euskadi Eta Askatasuna,
organizaţia socialistă revoluţionară bască de eliberare naţională,
doreşte, prin intermediul acestei declaraţii,
să-şi facă publică decizia.
E timpul să privim spre viitor cu speranţă,
e timpul pentru a acţiona cu responsabilitate şi curaj.
În acest scop, ETA a decis
încetarea definitivă a activităţii sale armate.
ETA, cu această declaraţie istorică,
îşi demonstrează angajamentul clar, ferm şi definitiv.
ETA tocmai a anunţat printr-un comunicat
publicat în ziarul "Gara" încetarea definitivă...
Mamă, s-a terminat, s-a terminat !
- Da, Maria, s-a terminat. - În sfârşit !
S-a terminat.
- Te uiţi şi tu, nu ? - Normal, sigur că mă uit !
Vorbim mai târziu, bine ? Vorbim mai târziu.
Da.
... după 51 de ani de existenţă
şi în urma comiterii a 857 de asasinate
de-a lungul istoriei sale.
Am reuşit, Juan Mari.
Am reuşit, iubirea mea.
Lupta dură ne-a răpit mulţi tovarăşi şi tovarăşe
pentru totdeauna.
Alţii sunt închişi sau în exil.
Lor le adresăm recunoştinţă
şi sincerul nostru omagiu.
Drumul din faţa noastră nu va fi uşor,
cu povara care ne apasă...
A fost posibil, mai ales, datorită tenacităţii societăţii spaniole,
călăuzită de modelul de siguranţă al statului de drept,
care azi, definitiv şi necondiţionat,
triumfă ca unic model...
Nimic nu poate justifica atâta durere şi atâtea sacrilegii.
De-asta, protagoniştii de azi nu pot fi asasinii,
ci victimele.
... până la construirea unei scene de pace şi libertate...
Trăiască Ţara Bascilor liberă ! Trăiască Ţara Bascilor socialistă !
Nu ne vom opri până nu vom obţine independentismul şi socialismul.
SFÂRŞITUL TERORII
Acest anunţ al ETA s-a produs fără niciun tip de concesie politică
829 de morţi
Luăm masa şi o punem aici ?
Unde le las ?
Uite, pune-le pe-acolo, ca să le poată lua oamenii când vin.
Eu nu cred niciun cuvânt.
Aici fac deosebire între victime, nu predau armele... Ce vorbeşti ?
- Bunicule... - Da, dar s-a terminat.
- S-a terminat ? - Da.
Mai e mult până atunci. Nu recunosc nimic.
Noi nu existăm.
Trebuie să le aducem aminte.
Sigur. Hai...
Pentru Juan Mari.
Pentru Joxe Mari, pentru Jose Luis.
- Pentru Froilan. - Pentru toţi. Desigur.
Hai !
- Îl luaţi până la urmă ? - Da.
Da, aşa... Stai, scoate una... Pune una albă...
Aşa !
Vin după tine ?
Nu, mai bine merg cu tine. Dacă nu, o să te rătăceşti.
Cu mine ?!
Mergi înainte pe drumul ăsta, apoi o să fie o bifurcaţie, te anunţ eu.
Cele roşii sunt pentru trecut. Sunt zece.
Şi cea albă, de acum încolo.
Nu recunosc nimic...
E aproape aceeaşi oră
şi conduceam pe-aici,
iar acum te duc pe tine.
Şi aproape la aceeaşi oră.
Ei ştiu că vin ?
Unii.
Bună ! Bună tuturor !
Vă mulţumesc mult că sunteţi aici.
El e Ibon Etxezarreta.
El l-a ucis pe Juan Mari.
Şi m-a rugat să fie aici, cu noi, să-l comemoreze.
Ştiu că vă doare,
dar ştiu şi că o să suportaţi, fiindcă mă iubiţi.
Dar, mai ales, fiindcă ştiţi cum gândea Juan Mari.
Pentru Juan Mari !