Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX UVÁDÍ
Prostě mi přeskočilo.
Jak myslíte, že se cítí vaše dcera, když vás vidí takhle?
Diego, měl byste si uvědomit,
že to rozhodnutí padlo,
aby na ni vaše činy neměly negativní dopad.
Od toho rozvodu putujete od ústavu k ústavu.
Ale kdyby mi ten chlap nevzal tu mouku…
Říkal jsem mu…
Pracoval jsem.
Pořád ji někam přesunovat.
Chápete?
Jako byste měl ten mobil tady a já jej vzal a položil sem,
pak zase sem.
A pak zpátky.
Ale vy ho chcete tady, protože tady patří.
Ale já vám ho dám sem.
No, a…
to by vás taky naštvalo, ne?
Chcete mi tvrdit, že vaše chování,
důvod, proč vás vyhodili,
byl ten, že vám ten člověk hýbal s moukou?
Když se takhle chováte, uvědomujete si, co byste mohl způsobit?
Možná jsem už byl trošku podrážděný.
Má bývalá žena se mnou vždycky jedná jak s idiotem.
Myslí si, že nejsem dobrý otec.
Neměla by si myslet, že nejsem dobrý otec.
Poslyšte,
na to, co si ona myslí, nemáme žádný vliv.
Pro začátek by vám pomohlo,
kdybyste si to nemyslel vy sám o sobě, Diego.
Pozorně se dívejte.
Nic z toho…
Ano, nic z toho
by předtím nebylo možné.
Ale nyní…
teď…
ano.
Haló?
Povídala jsem ti, že jsem byla včera na té párty.
A pak mě najednou celou oblečenou hodili do bazénu.
A můj mobil?
Netknutý.
Stále funguje.
Nový Z6!
Amazing is nothing!
No tak, berte to vážně.
Víš, co znamená vážně? Když něco řekneš, musíš to dodržet.
Kurýr nepřijel, jak se měl ten chleba dostat do pekárny?
Ten chleba měl být hotový. Tys ho nepekl.
Stejně by se tam nedostal.
Ale ten chleba nebyl hotový.
- Naser si! - Ona to nechápe.
Ty si myslíš, že o tom rozhoduju já?
Že my o tom rozhodujeme? Jsme dvojníci.
Trhni si, hajzle!
Susanno, uklidni se.
Prosím, Armando, pokračujte.
Jeďte to Papuy Guineje, když mi nevěříte. Uvidíte to sami. Mají tam svobodu.
My jsme tu jen jejich dvojníci.
My jsme všichni vlastně tam.
Ale to nevadí.
Musíme to přijmout.
Takže nám tvrdíte, že se necítíte být volný, Armando?
My vám ale nic nenařizujeme.
To ne.
Je to mnohem mírnější druh zajetí.
Není na mně, jestli ten chleba upečeme.
Taky jste dvojník. Myslíte, že rozhodujete, jestli budete psychiatr?
- Chápete mě? - Claro, příště přijď včas.
Naser si!
Ano, ale musela jsem se stařenkou doktorovi.
Ještě jsem neskončil.
Moment, Armando, minutku.
Claro, ale dnes jste směnu neměla.
Taky jsem si to nemyslela.
Vždy mi zavolají na poslední chvíli, jako bych neměla nic jiného na práci.
Můžete při terapiích nejíst?
Snězeno.
Ano.
Neobědvala jsem, abych nepřišla pozdě.
- Ale já jsem fakt neskončil. - Naser si!
Proč se na mě tak díváš?
Víš, že tu zítra končím a můžu si jít žít svůj život.
Taky budu v jedné divadelní hře.
Jo, protože…
Kdo je tady tenhle?
Co, chodíš si ho honit do parku?
Parádní rána…
abychom citovali klasika.
Výsledek šest - pět, a jde se na pozápasovou hostinu.
Jak to šlo v centru?
V pohodě.
Nechají ti dost času, aby sis mohl najít práci,
nebo tam musíš tvrdnout celý den?
Nemám naspěch, práci si najdu.
Nejdřív se tu musím usadit.
Jo, usadit.
Diego,
něco ti povím o tučňácích.
Tučňáci mají schopnost
vytlačit své výkaly
desetkrát silnější silou než lidé.
Je to jako výstřel.
Ale nedělají to naschvál.
Postarala se o to matka příroda.
Aby si udrželi svá hnízda čistá,
vystřikují to daleko od nich.
A pak jde jednoho dne kolem malý tuleň
a tučňák ho celýho postříká hovnama.
Tuleň je nasranej.
Ale neměl by.
Neměl by bejt nasranej,
protože tučňáci jsou prostě takoví.
Tučňáci se nikdy nezmění.
Já jsem ten tučňák. Jsem to já.
- A já se nehodlám měnit. - A ty si myslíš, že si to tu užívám?
Hele… dva chlapi, pokud nejsou pár, spolu pod jednou střechou žít nemůžou.
Jsou jak ve vězení.
Takže zítra půjdeš, najdeš si práci
a budeš se snažit, aby ti v tý kebuli zas nejeblo.
Byli to blbci,
jediné, o co jim šlo,
bylo mě hned vyhodit.
Jasně, náhodou za to vždycky může někdo jiný!
Jediný blbec jsi ty.
Máš dceru.
A tobě vždycky hrábne, z práce tě vyhodí…
a všecko jde do hajzlu.
Dobrý den.
Ahoj, zlato.
- Máte 30 minut. - Já vím.
Ahoj.
Posaď se.
Jak se máš?
Dobře?
Něco tu pro tebe mám. Dva džusy.
Meruňkové, tvé oblíbené.
Jsou bio,
to mámu potěší.
A jak to jde ve škole?
Dobře.
Super.
Tati…
jsi nějak pohublý.
Malinko, ale…
jsem…
v klidu. Jsem v pohodě.
Teď se to bude krůček po krůčku
už jenom zlepšovat.
Všechno.
Římský soud
se po přezkoumání případu Clary Paganiové
rozhodl prodloužit denní docházky do předurčeného centra
o dalších šest měsíců.
- Řekni něco. - Ne.
Řekni něco!
Za to může ten hajzl Paris.
Toto je alternativní trest, abyste nemusela do vězení,
nezapomeňte, že docházka do centra je povinná
a právně vymahatelná.
Případ bude znovu přezkoumán 6. května.
Vždyť jsem nic neprovedla!
- Buď zticha. - Nic.
Ticho.
Tak to ne.
- Ctihodnosti. - Co?
Můžeme si o tom trestu promluvit?
- Mělo by to být posuzováno jako nehoda. - Nesmím s vámi mluvit.
- No tak. - Uhněte.
Jde o můj život. S kým si mám promluvit?
Proč mě nevyslechnete? Prosím. Vy jste se všichni spolčili?
Parisi!
To si děláš prdel, Parisi!
Napsals na mě zprávu a neuráčil ses mi to včera říct?
Jsem herečka.
Příští týden s tím představením jedeme na turné.
To jako zavoláte producentovi? Já z vás snad zešílím.
- Klid. - Zešílím.
Jste tu, protože vaše činy mají následky.
Byla to nehoda. Nechtěla jsem to zapálit.
Nehoda, co špatně dopadla.
- Náhoda. - Nespolupracujete.
- Nechodíte na terapie. - Půl roku.
- Budu tu trčet. - Chci iniciativu.
- Nechápete, že máte problém. - Jsem normální, jasný?
Víte, jaké jste měla štěstí, že jsem to poslal před tím,
než jste v té vaší normálnosti na tom parkovišti přepadla tu soudkyni?
Kdy jsem ji přepadla? To už ani s nikým nemůžu mluvit?
- S nikým nemluvit. - Claro, kam jdete, do prdele?
Takže… máte problém.
Souhlasíte?
Nejste tu ze srandy. Nejste tu náhodou.
Jednou provždy si to uvědomte.
Kopni, pořádně kopni.
To bolí.
- Řekla, že to bolí. - Máte snímek z rentgenu?
Ne.
Tvůj bratranec Giacomo ho musel ukrást.
Zeptám se ho na to a příště ho přineseme.
- Dobře. - Poznačím si to.
Anna je jediná vnučka, co za něco stojí.
Ostatní vnoučata jsou k ničemu.
Tak plaveme.
Pořádně kopni.
Pomalu.
Klid.
Naser si!
Promiň.
Chápu je, protože mu bylo pět…
Běž do řiti, hajzle!
Mému vnukovi je pět a takhle by to nemělo zůstat, ale…
dlouho jsem ho neviděla…
Běž do řiti, hajzle!
Chybí mi.
Jsem moc smutná, že ho nemůžu vidět.
A kromě toho hněvu, jaké další emoce to v tobě vzbuzuje?
Stydím se.
Strašně moc.
Susanno, pokud se zaměříš na to, že za to může tvůj zdravotní stav
a ne něco, co bys dělala úmyslně, necítíš se hned lépe?
Ale jak asi? Vždyť s ní jednají jak s malomocnou.
Jak dlouho jsi vnuka neviděla?
Měsíce?
Roky!
- Jsi z toho příběhu naštvaná, Claro? - Jasně, pět let.
Je nemocná, a místo aby jí pomohli, tak se jí bojí.
Možná se jí nebojí.
Možná jen toho chlapce chtějí ochránit před něčím, co by nemusel pochopit.
Susanno, říkáš to správně, ať si naserou. Řekni jim to.
Ne, to je nevhodné. V žádném případě.
Promiňte.
Chtěl jsem pozvat seniory z pétanque klubu na oběd.
Připravíte nám těstoviny?
Jste kuchař, Diego, ne?
Bude to možné? Zvládli byste to?
Zvládneme, Parisi.
Výborně, dám jim vědět. Bude nás deset.
Myslím, že na carbonaru je v kuchyni všechno.
Tak výborně. Uvidíme se později. Děkuji.
S dovolením, prosím.
Takhle nemůžu pracovat.
Potřebuju víc prostoru.
Mám přísná pravidla. Takhle se nedá pracovat.
No podívej, říkám pásky, a on mi udělá kostičky.
Jsou to krátké pásky. Ne kostičky. Krátké pásky.
- Nejdřív se podívej, pak nadávej. - Nalij to tam. Dobře.
Naser si!
- Rozumím. - Nech tam trochu vody, prosím.
Deset seniorů mezi 78 a 86 lety.
Dobrý.
- Nevypneme to? - Počkej!
Na nic nesahej, prosím. Kolik je tam těstovin?
800 gramů.
Říkal jsem maximálně 600 gramů.
To je příliš. Fakt moc.
Je to správně.
Chceš bejt šéfkuchař?
Je to příliš, dívej.
Péro do řiti. Pardon, už jsem dva z nich poslala do prdele.
Jsou to staříci z pétanque klubu, klid.
- Je to hnus. - Jak hnus?
Hnus. Bylo to úplně neokořeněný. Hnus.
- Uhni. - Je to hnus.
Měli jste mě nechat o samotě.
Takhle se nedá pracovat.
Je to výborné.
Hnus.
- Ne, je to výborné. - Hnus.
To jsi celý ty, úplně ti přeskočí, ale udělal jsi skvělou carbonaru.
- Ochutnej, Chipe. - Už jsem mě sušenku.
Dvojníku?
Gino, no tak.
Že jo? Řekni mu to.
Je výborná.
Je moc dobrá.
Dáme jim těstoviny z koše?
- Co to děláš? - Něco jíst musí.
Ale co to děláš?
Tak jim dej tohle.
Co to, kurva, děláš?
Chceš mě opařit?
Seš úplně mimo.
Nejsem.
- Chipe, je to státní tajemství. - Jo.
Gino, pomoz mi.
Vezmi dva.
Vem dva. No tak.
Tady máš. Bež.
- Děkuji. - Poblahopřejte šéfkuchaři.
Claro, pojď. Diego taky.
Pojďte.
- Je výborná. - Jo?
Odteď to bude na denním pořádku.
Nerozumím.
Nikdo tam zvenčí nemá důvod vám porozumět,
naslouchat vám, chápat proč a jak se to trauma událo.
Takže odteď budou lidé zvenčí chodit sem
a vy budete mít možnost jim ukázat, že jste schopni interakce.
Takže suspenduji výrobu chleba a otevíráme pro veřejnost.
Restaurace?
Chtějí otevřít restauraci.
Ano, jednoduchý model.
Šéfkuchaře už máme. Pokud se na to ovšem cítíte.
Claro, vy stále tvrdíte, že sem nepatříte, a tak si říkám, že byste tomu měla velet.
Proč já?
Nechci to mít na starosti.
Pardon, ale myslím, že se hodím na něco jiného. Copak to nevidíš?
Chcete odtud?
Tak mě přesvědčte.
Diego, což takhle zítra udělat rizoto nebo tak něco?
Ale jen jedno jídlo denně.
Dobře? Jen jedno.
Ne že rizoto a pak ještě něco. To mám pak ještě dělat zákusek?
Fajn, bez problému.
- A já jsem šéf, jasný? - Jasně.
- Bude to po mém. - Proč si na mě vylíváš zlost?
Protože mi to připadá ujetý, jasný?
- Bláznivý nápad. - Mohls ho poslat do háje.
- Ale souhlasils. - Odmítal jsem to.
Co jsem měl říct? Že to nezvládnu?
Co já vím?
Hlavně si to na mě nevylívej.
Tady zahni. Tady.
- Tady? - Jo.
Fajn.
Tady to je.
Máš divoké představy.
To říkáš ty,
která podpaluje lidem domy?
To se o mně říká?
- Co? - Že lidem podpaluju domy.
V pohodě, já jsem taky zpustošil jeden hotel.
Taky si to neberu moc osobně.
Vypadni. Běž už domů.
Vypadni!
- Odepínám si pás. - Běž!
Jen si vezmu tašku…
a půjdu.
Manžel byl nemocný.
Měl nádor.
Ve dne v noci jsem byla u něj.
Ve dne v noci.
A jednou jsem usnula, jen jednou.
A měla jsem zapálenou cigaretu…
a chytly z ní záclony.
Nebylo to naschvál.
Byla to nehoda, zatracená nehoda.
Kurva.
A co tvůj muž?
On umřel?
Ne, nic se mu nestalo.
A po tom všem, co jsem pro něj udělala,
po chemoterapiích,
špitálech,
po tom všem utrpení…
se uzdravil…
a opustil mě. Jen tak.
To je, co?
Tolik stresu,
tolik odříkávání…
a on mě opustí.
A lidi říkají, že podpaluju baráky.
Lidem je to úplně fuk.
A člověk pak zůstane sám, úplně sám.
Taky to znám.
Jak jsi dneska říkala,
když je někdo nemocný, lidi se ho bojí.
Život je drsný.
Díky…
za odvoz.
Nepozveš mě dál?
Musím čůrat.
Jak to myslíš?
Myslím, jestli nemůžu dál.
Chceš jít dovnitř?
Chceš…
- Ty chceš… - Co?
Chceš si to rozdat s prvním chlapem, co se náhodou nachomejtne kolem?
Ne, fakt musím čůrat.
Kam jdeš?
Dovnitř nemůžeš. Kam to jdeš?
Co to děláš?
Co asi?
Všichni mě tu znají.
Seš fakt střelená!
BLAHOPŘEJEME!
S RADOSTÍ TI SDĚLUJEME, ŽE TVŮJ POŽADAVEK BYL SCHVÁLEN
A TVÁ RESTAURACE JE NYNÍ NA NAŠICH STRÁNKÁCH VIDITELNÁ.
Za hranou představivosti,
kde se snoubí šílenství s genialitou,
vyzkoušíte ty nejpřekvapivější
a nejchutnější věci, co jste kdy jedli.
Mám své vlastní problémy.
Takoví mimozemšťani.
Jestli si nedám bacha, unesou mi mámu.
Ale ode mě to nevíš!
Šílenství v navrhování menu někým, kdo si zaslouží michelinskou hvězdu.
Šílenství v prezentaci jídel.
Šílenství v jazzových koncertech, které hluboko do noci
provází sklenka Dionýsova zázračného lektvaru.
V té lednici je ale bordel.
Zelená zelenina patří dolů,
kořenová zelenina doprostřed
a květák a tak nahoru. Co na tom nechápeš?
Šílenství v obsluze…
Postarám se o nápoje, přepínám.
…která vám doslova vyrazí dech.
Tento poklad se ukrývá na neznámém místě,
jehož adresu se dozvíte až po rezervaci,
abychom zaručili utajení a exkluzivitu všech zákazníků.
Co je to?
No, tohle je… Hodně mě to uklidňuje.
- Aha. - Jsme to my, svobodní a opravdoví.
- Uklidňuje tě to? - Jo.
To protože jsi blázen.
- Ne. - Akorát to bude lidi znervózňovat.
- Je to podle mě opravdové. - Je to znepokojivé.
- Takhle vyjadřuju opravdovost. - Cože? Okamžitě to přetři.
Je to opravdové.
- S opravdovostí to nemá nic společného. - Neopovažuj se.
Máš uvnitř sebe kousek mě.
- Ani omylem. - Uvnitř.
- Přetři to, Dvojníku! - Jmenuju se Armando!
Nech to tam.
Možná jste měli hrozný den,
možná nenávidíte své kolegy,
možná se cítíte nicotně.
Ale jakmile překročíte práh Monroe,
to kouzelné místo ve vás obnoví víru v tento svět,
překvapí vás svou pohostinností,
hřejivou atmosférou
a dechberoucím šarmem paní vedoucí.
Líbí?
Moc. Díky.
Nasadím ti je.
Promiň, tati.
To je máma.
Čí je to mobil?
Můj, byl to dárek.
Ale zlato, na mobil jsi ještě moc malá.
Kdo ti ho dal? Máma?
Ona taky.
Vybrali ho společně.
Promiňte.
Pardon, jsi sociální pracovnice, ne?
Myslíš si, že je po sociální stránce normální,
že má desetileté dítě takový mobil?
Vaše žena má plné opatrovnictví. Je to její rozhodnutí.
Ale to nebyla ona, kdo ho koupil, byl to ten kretén.
Je to snad moje dcera, ne?
On by neměl rozhodovat, jestli bude mít mobil, nebo ne.
- Takže? - Uklidněte se.
- Klid. - Měl bych to být já a její matka.
- Uklidněte se. - On ne!
- Klid. - On ne. Je to nula!
On není nikdo!
Zlato…
Omlouvám se, zlato.
Trefil jsem to.
To jsem opravdu nechtěl.
Trefil jsem to.
Už to nezvládnu, Diego.
Já to nedám.
Paris tvrdí, že tvořím nepřátelské prostředí. Já!
Ty si to nemyslíš, ne?
- Co je? - Diego!
Tos byl ty, že jo? Vloupal ses domů a všechno rozbil.
Říkals, že ten klíč už nemáš.
- Tady zůstat nemůžeš. - Nech mě. Nahlásím tě.
A Biancu už nikdy neuvidíš!
- Nic jsem… - Neuvidíš ji!
Dveře byly zamčené na tři západy.
I když ses to snažil nafingovat, prokoukla jsem tě.
Beztak jsi na tři západy zamkla ty.
A tak by to i mělo být.
A rozbité byly jen Damianovy věci, divné, ne?
Takže se tam nastálo přestěhoval?
Bydlí u nás s Biancou?
- Do toho ti nic není. - No tak.
Tak znova. Biancu už neuvidíš.
- Ani se sociálkou. - To neříkej.
- Neuvidíš. - Nemluv tak.
- To ti garantuju. - Neříkej to.
Všechno v pořádku?
Teď ne, Claro.
Ten debil se k nám ráno vloupal a všechno rozbil.
- Stop. - Takže tak.
Mýlíte se. Diego spal včera u mě
a vzbudili jsme se v…
Kolik bylo, cukrouši, 11? Takže to Diego být nemohl.
Bože, možná to fakt byli lupiči. Určitě nic nevzali?
Říkal mi, že ty klíče už nemá,
ale kdyby jo, byla bych naštvaná.
Tys s ní spal?
Tys jí to neřekl?
A vy jste?
- Clara. - Clara.
A ty budeš Diana. Můžu ti tak říkat?
Prcají tam!
- Susanno! - Omlouvám se.
Děvko!
Omluv ji, má Tourettea.
Chtěli, abych se jednou týdně podílela na rehabilitačním procesu
a vytvořila zde takovou kontinuitu mezi životem venku a životem tady.
Že jo, zlato?
Musela jsem to být já, kdo ty dveře zamkl.
Jsem poslední dobou dost ve stresu.
Tak já půjdu.
Jsem ráda, že se ti daří lépe.
Promiň.
- Měj se, Diano. - Nashle.
Ty ses tam vloupal?
- Jsi profesionální lhářka. - Ne, to neříkej.
Jde o to, aby si myslela, že ses změnil
a že teď randíš s fajn holkou.
Za posledních deset let se mi ani jednou neomluvila.
Nemáš zač.
Vždyť tam jsou všichni nudní a ještě ke všemu staří.
Ano, ale dívej se na ty světlejší stránky.
Tady máte deset žetonů.
Jaké světlejší stránky?
Například, že se dneska ty a já…
budeme bavit.
Kvák!
Všechno se ovládá tímhle pedálem. Přitlačíš a zrychluješ, ubereš a brzdíš.
Ale já se bojím.
Neboj, mysli na toho chlapa v centru.
Zamiř na něj a bum!
A pak se na měj pověs.
Bum!
Ahoj!
Dojdu pro další žetony do kasy, Adelaide.
Hned jsem tu.
Hned jsem zpátky!
Anno!
Kam šla?
Anno!
Dalších deset žetonů, prosím.
Adelaide!
Do prdele! Adelaide!
Zastavte! Adelaide, no tak!
Adelaide, so se stalo?
Pomoc!
Co je ti?
Doktoři ti nařídili klid.
Je to jen malá zlomenina zápěstí.
Zkontrolovali jste všechno?
Dobrý den.
- Zdravím. De Pascalis. - Dobrý den.
Jsem ředitel centra, kde tady paní žije.
- Co se stalo? - Nic.
Už jsem to řekla několikrát.
Tady s paní jsme seděly v klidu na lavičce,
když najednou spadla. Nevím, jestli se nebouchla do hlavy.
Pošlete ji na cétéčko,
aby se pak nevrátila do domova
a nepraskla jí cévka v mozku
a ona kvůli takové blbosti neumřela.
Adelaide,
tys chtěla vstát a z té lávky spadla?
Byl to úžasný den.
Náramně jsem se bavila.
Pojďte se mnou, podepíšeme propustku.
Nechápu, jak někomu takovému můžou svěřit starého člověka.
- To ten soudce. - Claro.
Dostáváte se do situací, které se jen těžko obhajují.
Sundejte tu věc, ten náramek.
Ahoj.
Víš, že teď Susanna chodí
a všem říká, že tu někdo prcá?
Všichni si teď myslí, že máme poměr.
Chápeš? Všichni.
- No a? - Slyšel o tom už i Paris.
- Je mi fuk, co slyšel Paris. - Ještě dvě koule.
Prcají tam! Promiňte.
Čtyřem staříkům řekla, ať si naserou.
- Řekni něco! - Není to schválně.
Neděláš to schválně, ale děláš to, tak si taky naser!
Celý den tak mamrá.
Chodí po centru a vykřikuje, že tu prcáme.
Je snad normální, že mě to vyvádí z míry, ne?
Co když to uslyší…
Přijde ti normální, že naděláš bordel,
já tě zachráním, ale tobě vadí, co řeknou lidi?
- Přeskočilo ti? - Cos to řek?
Že ti přesko…
- Uklidni se. - Řeks přeskočilo? Jo.
Nepřeskočilo!
Nepřeskočilo mi.
Pochop to!
Nepřeskočilo mi, jsem jen unavená!
Měla jsem šílenej den!
Jsem vyšťavená!
Někdo měl těžkej den?
Ne! Řekneme jí, že jí přeskočilo!
Řekneme jí to!
Měla jsem fakt těžký den!
No tak,
já si nemyslím, že ti přeskočilo.
Aspoň teda ne v klinickém smyslu.
Bavíš se dobře?
Docela jo.
Říká ten, co se vloupává do bytů.
Ne.
- Jo. - Ne.
Je to můj dům.
To on tam nemá co dělat.
Spí v mojí posteli,
používá můj noční stolek
a každé ráno se místo mě probouzí s mou dcerou.
Fajn, máš pravdu.
- A já jsem ten, co se tam vloupává? - Uklidni se.
Máš pravdu.
Pěkně mě to sere!
Prostě se bojím,
že na mě Bianca zapomene.
Moje matka…
Když jsem měl čtyři roky,
opustila mě.
Prostě se jednou v noci sebrala
a už jsem ji nikdy neviděl.
Už si ani nepamatuju, jak vypadala.
Mám 300 zasranejch fotek táty,
ale ani jednu mámy, do prdele!
Mám jen jednu vzpomínku.
Vždycky zpívala…
Marylin.
- Marylin? - Marylin Monroe.
Aha.
Chápeš? Nechci, aby se Biance přihodila stejná věc co mně.
Nechci, aby zapomněla, jak vypadám.
- A kurva, prší. - Jo.
Pojďme tam.
Ty vole!
Seš promoklá.
Fakt lije.
Zvoní ti mobil.
Jo.
Ano?
Dobrý večer.
Ano.
Omlouvám se, ale příštích šest týdnů absolutně nic.
Ano.
Ne.
Jistě.
Jistě, zase zavolejte.
Budeme tady, pěkný večer.
To nic.
Co se bude dít v příštích šesti týdnech?
Nic.
Nevoď mě za nos. Byl jsem vedle tebe a slyšel to.
Nic, jen jsem napsala pár recenzí na…
- Na? - Udělala jsem stránky.
Online profil restaurace, co neexistuje,
ale byla by jako naše, kdyby jo.
Takže si vymýšlíš lži o nějakém workshopu na vaření?
Takhle to zní hrozně.
Počkej.
Tady, přečti si to.
„Monroe je jako vesnička uprostřed New Yorku,
akorát blízko domova. Je prvotřídní a má skvělou úroveň.“
- Tos psala ty? - Ne, já ne.
Napsal to někdo, kdo tam nebyl,
ale četl si moji recenzi.
Chápeš?
Ne.
Lidi prostě píšou recenze,
aniž by kdy v té restauraci byli.
Pak mě bombardujou telefony, aby si zarezervovali stůl
a já jim říkám, že máme plno.
- A to se může? - Jasně.
- Ne. - Ale jo.
- Ne, to se nesmí. - To víš, že smí?
Řekl nám, ať otevřeme restauraci. O nesmění snít nic neříkal.
A navíc z toho mám dobrý pocit.
Dále, je otevřeno.
Můžu?
Pojď dál.
Jo.
- Pojď dál. - Ahoj.
Posaď se.
Přišlo nám na 1 000 emailů.
Jakých emailů?
Ohledně restaurace. Monroe.
Neříkej, že „nám“, prosím tě.
Fajn.
Za tři dny jsme se
z posledního místa vyhoupli na patnáctisté.
Páni!
A proč Monroe?
Na to jsem zapomněla.
Měla jsem jednu tetu z druhého kolena v Rusku
a ta si tam otevřela restauraci.
Skvělý nápad. Taky tam mohla vždy vystupovat.
Vypadala jako Marylin.
A nějakou podivnou shodou genů se já té tetě strašně podobám.
Když jsem na castingu, říkají, že jsem jako Marylin.
Tak proto Marylin.
Ale Marylin byla blondýna s modrýma očima.
Byla bruneta, které odbarvili vlasy, udělali nos a posunuli vlasovou linku.
- Byla blondýna s modrýma očima. - Ne, zamysli se.
Na fotkách to moc není vidět,
ale měla černé oči a i to nedokonalé znamínko jí nakreslili.
- Ve filmech to je vidět. - Byl to mýtus, jen na oko.
Podívej se na filmy.
Jdeš si oholit bradu?
Ne, připravuju jídla na fotky.
- S holící pěnou? - Jo.
Fakt?
To je jako na oko?
To myslíš vážně?
To je brutál.
Viděla jsem, jak to dělá jeden kámoš umělec.
Ty lesní plody bych tam nedával, víš?
Krása.
Tenhle je trochu horší.
- Který? - Tenhle.
Protože tam toho moc není.
- Je to moc mdlé. - Potřebuje to něco jako…
- Co tam dáme? - Co je tohle?
Něco jako lak.
Ne, my potřebujeme lososovou pěnu, že?
Lososovou pěnu? Jak to uděláme?
Dej tam nohu.
- Ne. - Jo.
- Zapomeň. - Dej ji tam.
- Bude na ní to vajíčko. - Vůbec.
- No tak. - Dej ji tam.
- Já ji mám chlupatou. - Ne!
Dej ji na ten talíř, prosím.
Jak ji mám dát?
Nakloň ji ke světlu.
To je ono. Nehýbat.
- Takhle? - Jo.
- To je hnus. - Nehýbej se.
- Fuj. - Nehýbat.
Fajn.
- Foť už. - Nehýbej se.
- No tak, dělej. - Nehýbat.
- Takhle? - Jo, nehýbej se.
- A je to. - Ukaž.
No teda.
Paráda.
- To jo. - Šílené.
Použijeme tuhle.
A pak tuhle.
Co si o mně myslíš?
Myslím… jako chlap.
Abstraktně, obecně… Vidíš mě jako ženu a co si myslíš?
Co já vím?
No…
vypadáš dost štíhle,
ale když se podíváš blíže,
máš dost macatej zadek, že jo?
Co ty to vlastně děláš?
CENA ZA HLAVNÍ ROLI
Tak trochu všechno.
Reklamy,
filmy, seriály.
Nikdy jsem tě ale nikde neviděl.
Ukážu ti poslední věc, co jsem natočila.
Momentík.
Pozorně se dívejte.
Nic z toho…
Ano, nic z toho
by předtím nebylo možné.
Ale nyní…
teď…
ano.
Točila jsem to s jedním korejským režisérem.
To studio postavili v Německu.
Ve Východním Berlíně.
To je super.
Tuhle reklamu jsem taky nikdy neviděl.
Tomu věřím.
Cílili ji na asijský trh. Nemohl jsi ji vidět.
- Můžeš to přehrát ještě jednou? - Jasně.
Ne, zlato.
- Ale jo. - Ne.
Dívej.
Je to prý honosné a číšníci tam chodí ve smokingu.
Jmenuje se to Monroe.
Ano, jistěže tam pracuju.
I ty tam máš fotku.
Vidíš?
„Šéfkuchař je jeden z mála případů v okolí Říma,
který dbá na třídu a dokonalost.“
Kdo je ten šéfkuchař?
Já. To já jsem ten šéfkuchař.
To je úžasné.
Proč mě tam někdy nevezmeš?
No…
je to…
Bianca mi řekla, že tu chce přijít a vidět, kde pracuju.
Co teď budu dělat? To ji mám přivést sem?
Ne.
Sem ji přivést nemůžeš.
Něco jí namluv, já udělám fotomontáž a ty jí to ukážeš.
- Podívej, jak je tahle pěkná. - To nemůžu.
Nejsem jako ty.
Nemůžu jí věšet bulíky na nos a přitom se jí dívat do očí.
Připadám si jako totální hajzl.
Fajn.
Tak dělej, co chceš. Já ti nepomůžu.
Někdy, abychom něco vyřešili, musíme dělat věci, které se nám nelíbí.
A co kdybychom ji doopravdy otevřeli?
Co jako?
Monroe.
Jak to myslíš?
Zveřejníme tu adresu a otevřeme.
- Otevřeme, aby sem Bianca mohla přijít. - To nepůjde.
- Ale půjde. - Nepůjde.
- Monroe neexistuje. - Když tam dáme adresu, existovat bude.
Nejenže neexistuje, Monroe je moje restaurace. Moje.
Bianca by mohla být hrdá na to,
co dělám. Chápeš to?
Hrdá na co? Tohle místo je nechutný.
Monroe neexistuje, neotevíráme, a konec!
Že já jsem ti o těch stránkách říkala.
No jasně, tlachání ti jde,
ale když máš něco doopravdy udělat,
tak seš posraná.
Jde ti jen hraní si na realitu!
Jsi totiž lhářka!
- Jsi lhářka! - Co po mně chceš?
- Co ty po mně chceš? - Ty!
To ty seš posranej, že ti odebere dceru!
Ty! Já ne!
Jdi do hajzlu!
Seber ty jídelníčky.
Co to do tebe vjelo, kurva?
Bravo.
To se ti povedlo.
Vždy v pohodě, klidný a rozvážný.
- Co chceš dělat s mopem? Je to na nic. - Aspoň něco dělám.
Nejsou tu kombinačky nebo tak něco?
Jo, možná tam v tom šuplíku.
Jestli to zjistí Paris, jsme v hajzlu.
Seš totální debil!
- Ukaž, udělám to. - Jasně, instalatére.
- No tak! - Je to ventil.
Ta malba je v háji.
- Jen se trochu smyla. - Armando…
- Naser si! - Už jdou!
- Jo, 20 cenťáků vody a celá postříkaná. - Fajn.
Naser si!
- Zkusme… - Naser si!
- Už se ti ulevilo. - To teda ne.
- No tak, všichni se uklidněte! - Nedělá mi to radost.
To je taky život.
Někdy jste frustrovaní a musíte to překonat.
Gino, přestaň s tím, prosím!
Tak fajn. Teď budeme všichni potichu…
a budeme poslouchat naše vnitřní pocity.
Chipe, můžete.
Ztratil jsem práci
a to mě dost stresuje.
Přijde ti to zábavné, Claro?
No… tu práci ztratil na čtyři dny.
Než to uschne.
Aspoň si odpočineme. To je spíš úleva.
Ta je dobrá.
Už tu docházíš tři roky,
ale pořád si nedokážeš sednout do kruhu.
Co to s tím má společného?
- Není to jedno? - Ne!
Prcají tam!
Diego, zdáte se napjatý, naštvaný.
Nechme to plavat.
Jenomže pokud to necháme plavat,
neuvědomíme si, že všichni tady mají co ztratit.
Ne.
Někteří nemají co ztratit,
protože nic nemají.
Nic.
Mýlíte se. Každý z nás má něco důležitého.
Co třeba?
Například sebe samotné,
možnost dělat věci odlišně, něco osobního, něco společného.
V podstatě úplně všechno.
Můžeš to dát buď na 15, nebo na 19?
Ta sedmnáctka je…
Děkuju.
Kdo je to?
Co já vím? Nejdu tam.
Kdo je tam?
- Kdo je to? - Clara.
Co chceš?
- Otevři. - Proč?
Už otvírám!
Počkat, moment.
Ne, počkej chvíli.
- Zdravím. - Zdravím.
Ty bydlíš s otcem?
Je to jen dočasně.
Je to lavina telefonátů. Jeden chlap mi teď volal třikrát za den.
Řekla jsem mu, že až do Vánoc máme plno, a tak chtěl rezervaci na Vánoce.
Chápeš to?
No a?
Takže…
do toho jdeme?
Otevíráme?
Děláme obrovskou chybu.
- Hej, copak mi nevěříš? - Ne.
- Fajn, a co sama sobě? - Co to žvaníš? Ne, nevěřím si.
Tak to je špatně, to bys měla.
Uvažoval jsem a máme tři problémy.
- První. Jak se to vyslovuje? - Monroe.
Jmenuje se to Monroe.
Fajn. Druhý.
Budu vařit jen jedno jídlo denně.
Ne dva, jedno.
A třetí. Co ti ostatní, co jsou tak trochu…
Nic, nemusíme jim nic říkat. Nemusí o tom vědět.
Ale lidi jsou svině. Budou s nima jednat jako s odpadem.
Aha.
Začneme carbonarou…
Cítili jste se někdy zaskočeni neschopností komunikovat?
Ano, neschopností komunikovat.
Tou hroznou věcí, co se nás zmocní a kvůli které se cítíme osamocení.
Co nás straší, když druzí trpí?
Ano, protože to je pravda.
Utrpení druhých je tak děsivé
a my ani nevíme proč.
Nabíráme dojmu, že když to potlačíme, neovlivní nás to.
Zkusíme to zapnout?
Páni!
Paráda.
Chipe, no tak, na co čumíš?
Je to jen malá změna.
V restauraci máme podezřelé chování, opakuji…
Nevím proč, ale mně se to moc líbí.
Je to výrazné.
Má to hluboký význam.
Naser si, hajzle!
Armando!
Díky.
Což takhle natřít taky tohle?
Aspoň tak ukážeš svůj talent.
Ale zkus to tentokrát barevně.
Naser si!
Z této myšlenky vzešel kolektivní koncept restaurace Monroe.
Scházejí se zde nejzvrácenější podoby moderního umění
s obvyklou rafinovaností chutí našeho šéfkuchaře.
Každý večer jen jeden druh jídla.
Ginino umění vyjadřuje neschopnost komunikovat
a tu nejhlubší osamělost, co může člověka potkat.
Urovnávám to.
Neopomínejme Dvojníkovy figurativní nástěnné malby, jež nám vštěpují pochyby,
že naše pravé já může být někde jinde. Volnější a šťastnější.
Dialog tak vyhledávaný a zároveň nechtěný má na svědomí umělec jménem Chip.
A pokud se vám poštěstí a vaše obsluha bude Susanna,
uvědomíte si, že její projev je odrazem násilí v dnešní společnosti.
Víš, že když tam dáme tu adresu,
lidi sem doopravdy přijdou, ne?
Přesně proto to děláme.
Tak fajn.
Udělej to ty.
Takže místo, abyste se báli vy,
nechejte pro jednou ostatní,
neznámé nebo šílené,
aby vás ponořili do neopakovatelné zkušenosti.
Neboj.
Třeba je vám ten…
Jen klid.
…šílenec podobnější, než byste čekali.
Mise splněna.
Dobře. Vypnu světla.
Dělej mu to do řiti!
Rozsviť ty světla, přepínám, rozsviť ty světla. Rozumíš?
Díky.
Situace se vymkla z rukou. Opakuji, situace se vymkla z rukou.
Budu pokračovat v utajení, ale budu potřebovat posily.
Hej.
Co se to tu děje?
To nevím.
Asi to nezvládnu.
Nemohla bych dneska zůstat v kuchyni?
Ne.
Je to strašně ponižující.
Susanno,
hlavu vzhůru a tvař se sebevědomě.
Zachovej klid.
Garantuju ti, že si dnes nikdo nebude stěžovat.
Prostě se bav.
No tak, jdi do toho.
Takže carbonaru pro všechny.
Co máme jako říkat?
Ona ještě čeká na objednávku nápojů.
Aha, ano.
Jistě.
- Tak pět piv. - Naser si, hajzle, naser si!
Omlouvám se.
Tak pět piv.
Jsou neuvěřitelní.
Taháte nás za nos!
Kdo ví, co všechno jste nám neřekli!
- To je součást představení. - Tak co dál?
Vím, že se tu děje něco, co jste nám neřekli.
- Co se to tu děje? - Prokoukl jsem vás!
Co to kecáš? Přeskočilo ti?
- Uklidni se. - Co se tu děje?
Nedal do vody sůl a Diega to naštvalo. Neudělal to, mluví o nějakém komplotu.
Neřekli jste nám celou pravdu, napráskám vás Parisovi.
Tak to ať tě ani nenapadne, jasný?
Klid!
Ne, uklidni se!
- Přestaň! - Chci mámu!
Všechno jsem viděl a četl to.
Viděl jsem to na internetu.
- Jsou to intriky. - Mami!
Chci mámu! Nezabíjej mě, chci mámu!
- Klid, dej mi to. - Podívej se na mě.
- Chci mámu! - Podívej se na mě.
- Klid. - Podívej se na mě.
- Díky.
Tobě úplně přeskočilo!
- Vyhrožuje mi! - To teda ne!
- Vyhrožuje! - Nevyhrožuju!
Nepřeskočilo mi, kujete tu pikle!
Já má mysl jasnou.
- Cože? Vždyť jsi tu šermoval nožem! - Je tu Paris!
- Kurva! - Slyšel ten křik.
Zavolejte Parise, vyhrožoval mi nožem. Jste svědci!
- Jsem svědek! - To není pravda!
Susanno, zůstaň tu!
Všichni stop!
- Co je to za spiknutí? - Jo.
O nic takového tady nejde!
Jen jsme to tu trochu propagovali.
- Jasný? - Jo.
Taková malá propagace.
Abychom…
vydělali nějaké peníze
na tu Papuu Guineu…
a byli volní.
Nic víc.
- Abychom byli volní? - Volní, ano.
Že jo?
- Ano. - No vidíš.
- To jako fakt? - Ano.
Nic víc. Diego říká pravdu.
Už o tom nechci slyšet.
Odteď bude tahle šílená skupinka bojovat proti ostatním tím,
že bude jako jeden.
Rozuměli jste?
Jsme tým!
A máme tam plno lidí, kterým dneska uděláme skvělou show.
A tohle taky Paris uvidí.
Bude to skvělá show, to je ono.
Takže… teď…
Ty těstoviny jsou plané a studené.
To nevadí, stačí je osolit. Nebo uděláme nové, chvilku počkají.
- To nepůjde. - Proč?
Těstoviny došly. Konec.
- Tolik lidí jsme neočekávali. - Mám tu 20 dalších objednávek.
- Běž je koupit. - Já?
- Jo, běž. - Teď? Bez pokrývky?
Jo.
Armando, potřebuju jahody mirepoix.
- Cože? - Na malé kousky.
Když zapomenu sůl, taky to osolím později.
To není sůl, ale cukr.
Začnou od konce. Začnou dezertem.
Fajn, Gino, běž tam ven. Nikdo tam není. Bež to tam ošéfovat.
Jen běž, neboj se.
- Fajn. - A dál?
Z některých vyber ty lístky.
Super.
Smetana!
Káva.
Smetana.
To jsou ale pokusy.
Tak jo, ještě jahodu a…
sušenku.
Et voilà!
Kdo to ochutná?
Jdeme to roznášet, není čas.
Susanno,
půjdeš tam a řekneš, že je dnes exkluzivní večer,
kdy se bude večeře podávat au contraire.
Co je to za výraz? Sebevědomě a klidně.
Když tomu budeš věřit ty, tak oni taky, jo?
Au contraire.
Tak jedem!
Pojďme, zvládneme to!
Zvládneme to, jo!
- Hele. - Co?
Bravo!
Vysvětlíte mi, co se tady děje?
Marketing.
Ti zvenčí přišli dovnitř…
a my to máme pod palcem.
Je to večeře au contraire.
- Musím vám něco říct. - Ano?
- Bylo to úžasné, bravo! - Děkuji.
My děkujeme.
Na shledanou.
Všichni mě celý večer jen vychvalovali.
Mě taky. Ale proč?
Nevím.
Hej.
Co je?
No tak.
Uvědomuješ si, že jsme to dokázali?
Dokázali jsme to.
Kam to jdeme?
Neřvi tak.
Tady.
- Je to tady. - Určitě?
Dělej všechno po mně.
Nejdřív noha. Pojď.
Mně se to zdá…
nelegální.
No jasně.
- Jistěže je. - Tak pojď.
Byla jsem tu tisíckrát a chytli mě jednou.
No super.
Páni!
Je to obrovské.
No teda.
Osmnáct, devatenáct,
dvacet!
Najdu tě.
To ne!
To teda ne!
Ne!
- Jsem fakt dobrý! - No tak.
Jsem mrtvá.
Chtěl jsem ti říct…
že jsi génius.
Proč?
Protože jsi měla úplně střelený nápad,
a podívej, cos s ním udělala.
Cos mě přinutila udělat.
To je ale něco!
Ale…
to nebyl můj nápad.
V jednom časáku jsem četla, že to někdo udělal v Londýně.
- Fakt? - Jo.
Ale ty jsi to…
dotáhla do posledního detailu.
Mimochodem, to s mým manželem nebyla tak docela pravda.
Ne?
Ne. On pracoval jako finanční poradce
a nikdy nebyl doma
a o mě se vůbec nestaral.
A tak jsem si…
začala vymýšlet aktivity.
Třeba castingy, na kterých jsem nebyla,
nebo divadelní šňůry, co nebyly.
Ale já jsem u tebe…
viděl ty plakáty.
Jsou falešné.
To tys je vytiskla?
- Všechno? Jen na oko? - Všechno.
A pak se na mě jednoho dne chtěl jít podívat do divadla…
a já tam samozřejmě nebyla.
A když přišel domů,
ztropila jsem šílenou scénu.
Obvinila jsem ho z nevěry s kolegyní, i když jsem věděla, že to tak není.
Věděla jsem to, ale…
chtěla jsem prostě, ať si mě pro jednou všimne.
- Je to hnus, když tě lidi přehlížejí. - Strašné.
Pak mi řekl,
že mě opouští a já na to…
Nevím, co to do mě vjelo, ale řekla jsem:
„Jestli mě opustíš, podpálím záclony.
Budu počítat do tří. Jedna, dvě, tři.“
Podíval se na mě, jako by mu to bylo úplně jedno.
Tak co jsem měla dělat?
Kdybych to neudělala, ztratila bych veškerou vážnost.
- Takže jsem ty záclony zapálila. - No jasně.
- Chápeš? - Jo.
Akorát…
nechytly jenom ty záclony, chytl celý dům.
A pak i sousedův dům.
Ale ten nebyl doma, jen jeho pes.
A ten umřel. Uhořel tam.
Ježíši!
Teď už to víš.
Jsem hrozná.
Odporná!
Nejsi.
A to kouzlo je pryč.
Ty teď vstaneš a necháš mě tu.
Myslí si, že mají pravdu, protože jich je víc.
Kdo?
Ti „normální“.
Mám nápad.
Víš, co teď my dva uděláme?
Budeme sekat dobrotu.
Ty si přestaneš…
vymýšlet blbosti.
Jo, poslouchej.
A já zas přestanu vyšilovat.
Jen mezi námi.
Budeme hodní.
Zkusme to, jo?
A navíc…
oba víme,
na čem jsme, ne?
Co takhle si zajít na sladkou bulku?
- Bulku? - Co ty na to?
Ano?
Osm lidí?
Na jméno?
Skvěle, děkuji, na shledanou.
Ano?
Narozeniny? Ano, kolik lidí?
Minimálně dvě hodiny.
Omlouvám se. Naser si, ty zasranej hajzle!
Bez problému, počkáme.
- Dám vás na seznam. Jméno? - Emanuel.
Gino! Dvojníku!
Jak si dovoluješ chodit sem a ukazovat, jak jsi šťastnej?
- Přišel jsi! - Vstávej!
Je mé opravdové já!
- Je to představení. - Blázen.
- On je já! - Je to součást představení, nádhera.
Dvojníku. Nádhera!
- On… - Nádhera!
Krása! Chipe! Nebyl ti podobnej ani za hovno!
Začínám se bát. Je tam moc lidí a já mám strach.
Nebojte, to je normální.
Dá se to očekávat, je to první kontakt s vnějším světem.
Není se čeho bát. Nic vás tam neohrozí.
Je to šance, Chipe. Příležitost.
- Bože! - Máme sponzora.
Poslali nám hromadu věcí, super, co?
Paráda, šéfko!
Šéfka se mi líbí. No tak, je to tam venku. Běž pro to.
Už jsme v první stovce z 13 500 ve městě.
13 501, abychom byli přesní.
Neuvěřitelné, co?
Stěžují si na vás lidé z okolí.
To jsou ti staříci z pétanque klubu.
Slečno, uvědomte si, že živá hudba zde není povolena.
Jak není povolena?
Nemáte licenci.
Čau.
Dívej.
Neříkala jsem, že to zařídím?
A je to zařízené.
Dneska přijde Bianca.
Budeme hrát swing, navodíme atmosféru.
To je super, ne?
Trochu života do toho umírání!
Co dnes vaříš?
Těstoviny v omáčce.
Těstoviny v omáčce?
Bude to vynikající.
Ahoj.
Dnes dělám tvé oblíbené jídlo.
- Máte to tu krásné. - Díky, ukážu vám stůl.
Hned budu zpátky.
Díky.
Výborné!
Dobrou chuť, hned jsme zpátky.
Dobrý večer všem.
Zazpívám vám písničku a chtěla bych ji věnovat jednomu příteli…
protože…
On už bude vědět proč.
Odvedou ji. Věř mi, tohle je signál.
Co děláš, proč jsi přestala,
- Mám strašnou trému. - Ale…
- Hele, zpívala jsi moc pěkně. Pokračuj. - Ne.
Když nebudeš zpívat ty, tak zazpívám já, a to uvidíš tu hrůzu.
- No tak, pojď zpívat. - Nemám na to ani pomyšlení.
- Nenech mě v tom. - Nebudu zpívat.
- No tak, jak je to teď? - Ne, prosím.
I couldn't aspire.
- I… - …couldn't aspire.
No tak vidíš.
To byl takový vtípek. Pardon.
Naserte si!
Seš na hovno zpěvák.
Že to říkáš zrovna ty.
A co to máš vůbec na sobě?
Ta paruka je srandovní!
Proč?
Chtěla jsem udělat dojem.
Zpívala jsem tvou písničku.
- Ne, to já ji zpíval. - Já taky.
Ale kdybych se tam neobjevil…
- Odzpíval jsem toho víc. - Taky jsem zpívala.
- Bože můj, promiň. Já myslela… - Ne.
V pohodě.
Ne, jenom…
Není to…
Myslím, že se to nehodí.
Ano, pravda. Nehodí se…
Počkat, proč by se to nehodilo?
Podle mě se to hodí.
No…
se všemi…
problémy, co mám,
když k nim přidám tebe…
Takže já bych byla problém?
Když…
si začnu…
s někým jako ty,
odeberou mi Biancu a už ji nikdy v životě neuvidím.
Musel bych zas k soudu.
Kurva!
Do prdele!
A kurva!
Na se na to vyseru!
Můžu mluvit s vedoucím?
Ztlumil jsem světla a lidi začali tancovat.
Máme problém.
Tamhle taky.
A tam.
Tři.
Zdravím, co se děje?
Dobrý večer, nevím, jestli to víte, ale bez licence hudbu pouštět nesmíte.
Ukážete mi ji?
Chápu, myslíte, že ji tady pouštíme bez licence.
- Určitě ji máte, jen ji potřebuji vidět. - Máme ji, říkám vám, že ano.
Musím ji zkontrolovat, dojděte pro ni.
Promiňte, my ji máme. Tak mu ji ukaž.
Máme ji.
Ne, jen mě štve, když mi někdo nevěří.
Nejsem amatérka. Mám ji tady.
- Tadyhle. - Co se vám stalo?
Narazil jsem do dveří, když jsem je otevíral.
No vida.
To má být vtip, madam?
Proč jako?
Tohle je falešný dokument. Kde jste to vzala?
Jak falešný?
Falešný.
Utněte tu hudbu. Chlapi, ať přestanou. Chci občanky.
Vy dva zkontrolujte tuhle polovinu
a vy tu druhou.
Podíváme se na to.
Nic jim neukazujte!
Jděte příkladem a ukažte nám ji jako první.
- Nic neukazujte! - Okamžitě mi ji ukažte!
Hoří!
Hoří tu!
Hoří!
Všichni ven!
Zablokujte východ!
- Ona promluvila! - Hoří!
Všichni ven!
- Naser si, hajzle! - To si k příslušníkovi nedovolujte!
Strč si ho do řiti, příslušníku!
Jsme volní!
- Bianco! - Volní!
- Bianco! - Co se děje?
- Co se ti stalo, tati? - Jen jsem se odřel.
Pojďte, tudy.
- Pojďte. - Jsme volní!
Nevěděla jsem, že umíš zpívat.
Bylo to super!
Pojď, jdeme.
Volní, jsme volní!
Kolik bude ta pokuta?
Teď vás to zajímá?
- 19 000 euro. - Aha.
- To je nějak moc kvůli jedné písničce. - A ta zfalšovaná licence?
Napadla jste policistu. Pěkně jste je tam dotloukli.
Byl jednou jeden 17letý kluk, co kouřil heroin.
Ale jeho vášní byly pilulky, chemie.
Ale taky kokain a EVA.
LSD tripy.
Po kyselině lysergové máte neobvyklé a fantastické stavy,
ale její dopady jsou zlé.
Máte strašné výjevy. Jako v hororu.
Jednou mu zavolal jeden jeho kamarád.
Setkali se a jeho mladší bratr…
měl zrovna nový moped.
Měl k tomu krásnou helmu.
Byla barevná s krytem na obličej.
Taky drahá.
Chtěl si ji od něj půjčit,
ale ten kamarád řekl, že ne. Byla nová.
Pak začali hrát takovou hru,
po které se ocitli kamarád a jeho bratr svázaní zády k sobě.
Jakmile je svázal,
ukradl tu helmu, jeho peněženku a utekl.
Tu helmu prodal a koupil si absurdní množství drog.
Pak se neuvěřitelně sjel.
Záchranářům, kteří ho na nosítkách nakládali do sanitky,
nebyl schopen říct ani slovo.
Bděl, ale nebyl schopen mluvit.
Pak se začal bát.
Víte, co jsem si tehdy uvědomil?
I když jsem byl naštvaný, nevěděl na koho
a chtěl jsem všechno zničit, byl jsem to já, koho jsem vlastně ničil.
Uvědomil jsem si, že kdybych vynaložil aspoň gram svého úsilí k něčemu jinému,
mohl bych v životě udělat dost užitečných věcí.
Tehdy jsem to učinil a slib dodržel.
Sto nejlepších restaurací.
Uvědomuješ si, co se ti tu povedlo?
Je to neuvěřitelné. A pracovali tam všichni.
A nestyděli se, byli na to hrdí.
A pak jsi to všechno zničila.
Tak nějak nechápu proč.
Nač vždy ukazovat tu nejhorší stránku?
Tady.
- Co je to? - Transfer do obytného ústavu.
Jak to myslíš?
Přemístili tě.
Co znamená obytného? To tam musím spát?
- Ano. - Ne.
- Já tam nechci. - Je mi líto, tady jsi skončila.
- Bohužel to nebylo na mně. - Ne.
- Diego tam jde taky? - Ne, ten zůstane zde.
Přijmeme nějaká opatření, ale bude pokračovat zde.
Víš, proč tě mám rád?
Protože ten mladý kluk…
je pořád ve mně.
Každý den s ním bojuju.
Hodně štěstí, Claro.
Pardon.
Zdravím.
Anno?
Byla jsem vzhůru.
Jasně.
Taky bych v tomhle prostředí usnula.
Chtěla…
jsem se stavit a popřát ti veselé Vánoce.
Užij si je.
Uvidíme se zítra?
Zítra ne.
V nadcházejících týdnech tu budu méně.
Jsi smutná. Co je?
Vypadáš strašně.
Já…
nevypadám jen strašně.
Všechno…
je špatně.
Dělám věci, co nedávají smysl.
Lžu bez jakéhokoliv důvodu.
Jsem na sebe naštvaná.
Takže asi tak.
Možná to tak je…
ale potkat tě byla ta nejlepší věc v mém životě.
Tak zítra.
Udělám ti masové koule v omáčce.
Pan majitel chce, abyste zde zavedl to jedno jídlo denně. Je to exkluzivní.
Pojďte za mnou, ukážu vám kuchyni.
Jak bylo na pohovoru? Jak to šlo?
Myslím, že dobře.
Kolik ti budou platit?
Tortellini?
Tos udělal sám?
Dají mi 5 000 euro měsíčně.
No pardon,
ale 5 000 měsíčně, a ty se tváříš jak kakabus?
Měl jsem tě v mládí víc kárat,
abys makal tak jako teď.
Jasně, kárej děcko, co nemá mámu!
Což takhle jej ještě seřezat, když už jsme u toho, co?
Poslouchej, Diego,
okamžitě otoč list
a soustřeď se na to, co máš teď.
Nemysli na ty, co o tebe neměli zájem.
Radši se zaměř na ty, co tě měli rádi.
Na toho, co tě opravdu chtěl…
a snášel v tvé pubertě ty tvoje…
kraviny,
a to mi věř,
byla to fuška.
A ten člověk,
ta osoba, já…
jsem tě bezpodmínečně miloval…
takového, jaký jsi.
I když bych tě někdy…
nejradši…
přetrhl.
Fajn,
jsi trochu neurvalý,
ale dotáhli jsme to tak daleko.
To se jen tak někomu nepodaří.
To mi věř.
Já prostě nevím, jestli se mi do toho chce jít samotnému.
Tak otoč další list.
Ta holka
má své vrtochy,
ale ty tvoje kraviny ti trpí.
Tak…
se jí drž jako klíště.
Opravdu pevně.
Společná koupelna je u schodů.
Večeře se podává v 19:00.
V 6:00 tě autobus odveze do archívu a v 15:00 tě zase přiveze zpátky.
Tohle je tvůj pokoj a tohle tvoje postel.
Za hodinu je dole skupinová terapie.
- To je tvůj nový domov. - Díky.
…cesta do středu Země…
s botami na Slunci…
Jsou tam i ostatní. Chtěl bych umět rychleji číst.
…pěkné, trošku temperamentní,
protože skáčou z lana na lano a dělají při tom hvězdy…
Vítejte.
- Zdravím, slečno. - Posaďte se.
Jsou velmi živí,
ale bohužel jim mě má dcera dala.
Co jsem měla dělat? Žduchnout je do bazénu? To jsem nemohla.
- Strašně moc. - Tak dobře.
Slehla se po tobě zem.
Co chceš?
Počkej!
Nemůžeš si jen tak najednou zmizet.
Kdo tě sem pustil? Co chceš?
Řekls, že pro tebe nejsem dobrá.
Co chceš? Mám být tvoje ošetřovatelka?
Poslouchej, počkej!
No tak! Chyběl mi jeden díl.
Jasný?
Vždycky mi jeden díl chyběl.
A teď jsem ho našel.
Víš to ty,
vím to i já.
A jsem šťastný, protože vím, že teď můžu mít lepší život. Chápeš?
Takže si nemůžeš jen tak zmizet.
Sám jsi to řekl.
Řekls, že já jsem ten problém.
Řekls, že oba dva jsme zasraný trable. A dvoje trable… To ti nemusím vysvětlovat.
Šílený bordel.
- Ne. - Šílený bordel.
Ne, tak to není.
Spojí to dva lidi, kteří jeden druhého chápou,
což by nikdo jiný nedokázal.
Je mi ukradený, jestli se zadrhávám, protože vím,
že ať se zadrhávám nebo ne, tobě je to jedno. Je ti to jedno.
Jistěže.
A ty taky.
Občas ty tvoje blbosti moc nechápu,
ale ve výsledku je to jedno,
protože jsi v pohodě taková, jaká jsi.
Zůstaň taková, jaká jsi, fakt.
Jsou to pořád dva problémy.
Ne.
Jsme jako…
pizza s příchutí fíků.
Nebo ještě lépe, jako balzamikový ocet a čokoláda,
což ti může připadat úplně postavené na hlavu,
ale místo toho, ani nevíš jak…
Máme před sebou ještě dlouhou cestu.
Ale já budu ta čokoláda.
Můžeš…
vyhodit tu žvýkačku, prosím?
Když to teda bereš takhle, tak fajn.
Fakt si myslíš, že mám macatej zadek?
Jo, jasně.
- Ale tak se mi to líbí. - Ne…
Je krásně měkký.
Jo.
Jak jsi mi to tehdy řekla?
- Kdy? - Cukrouši?
- Ale kdy? - Když tehdy přišla ta Diana.
Překlad titulků: Jan Kucherko