Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX PRÆSENTERER
Jeg mistede besindelsen.
Hvordan tror du, din datter har det med at se dig sådan?
Diego, måske burde du tænke over, at der er taget nogle beslutninger,
fordi din opførsel påvirker din datter følelsesmæssigt.
Siden skilsmissen har du ofte været indlagt.
Men hvis den fyr havde ladet melet stå, som jeg bad ham om…
Jeg arbejdede. Han blev bare ved med at flytte det.
Jeg mener… Det svarer til, at du lægger din telefon her, og jeg flytter den.
Så lægger du den tilbage, og jeg flytter den igen.
Du vil have den der, fordi det er der, den bør ligge.
Jeg flytter den igen,
og så ville du måske også miste besindelsen, ikke?
Du siger altså, at din opførsel og det faktum, at du mistede dit job,
udelukkende skyldtes den her person, der flyttede dit mel?
Forstår du, hvor meget magt du giver slip på der?
Måske var jeg lidt irritabel i forvejen.
Jeg mener, min ekskone behandler mig jo altid som en idiot.
Hun mener ikke, jeg er en god far.
Hun bør da ikke mene, jeg ikke er en god far.
Hør her. Vi har meget lidt kontrol over, hvad din ekskone tænker.
Det ville være nyttigt at arbejde hen imod ikke at tænke sådan om dig selv, Diego.
Følger I godt med?
Intet af det her…
Ja, intet af det her ville have været muligt før i tiden.
Men nu…
Nu
er det.
Ja, hallo?
Jeg fortalte jo, at jeg var til fest i går, ikke?
Og så smed de mig i poolen med alt mit tøj på.
Og min telefon?
Intakt.
Den fungerer stadig.
Den nye Z6. Amazing is nothing!
Kom nu. Lad os tage det alvorligt.
Ved I, hvad "alvorligt" betyder? At man holder, hvad man lover.
Buddet kom ikke, så brødet kunne ikke nå frem til bageriet.
Brødet skulle være klar. Du bagte det ikke.
Det var ikke nået frem alligevel.
Men brødet var jo ikke klar.
-Fuck dig! -Hun fatter det ikke.
Tror du, jeg afgør, om det skal laves eller ej? At vi afgør det?
-Vi er dobbeltgængerne. -Fuck dig, din nar!
Rolig nu, Susanna. Rolig.
Værsgo, Armando. Vi lytter.
Tag til Papua Guinea, hvis I ikke tror på mig.
Der er de fri.
Her er vi kun deres dobbeltgængere.
Vores sande jeg er der.
Men det er okay. Det er bare vigtigt at acceptere det.
Armando, De siger altså, at De ikke føler Dem fri.
Men vi tvinger Dem jo ikke til noget.
Selvfølgelig ikke. Det er en langt mere snedig form for undertrykkelse.
Jeg afgør ikke, om brødet skal bages eller ej. De er også dobbeltgænger.
Tror De, at De selv afgør, om De vil være psykiater?
-Giver det mening? -Clara, vi sætter pris på punktlighed.
Fuck dig!
Jeg skulle følge en gammel dame til lægen.
-Nej, jeg er ikke færdig. -Et øjeblik, Armando. Undskyld.
-Jeg troede ikke, De skulle arbejde i dag. -Så er vi to.
De ringer altid i sidste øjeblik, som om man ikke har andet for.
Kan De undlade at spise her?
Jeg er færdig.
Fint.
-Jeg droppede frokosten for at nå herhen. -Men jeg var altså ikke færdig.
Paris, hvorfor ser du sådan på mig? Du ved, jeg er færdig her i morgen.
Jeg skal tilbage til mit eget liv. Jeg skal være med i en teaterforestilling.
Ja. Også fordi…
Hvem er den fyr?
Hvad har du gjort? Onaneret i parken?
Hvordan gik det på dagcenteret?
Fint nok.
Giver de dig tid at søge job, eller skal du være der hele dagen?
Jeg finder nok et job. Det haster ikke. Lad mig lige komme på plads.
Ja, på plads.
Diego.
Du kender pingviner, ikke?
Pingviner har evnen til at skille sig af med deres ekskrementer
med en kraft, der er ti gange større end menneskets.
Som kanonild!
Men de gør det ikke bevidst. Naturen har tænkt på alt.
De skyder det langt væk for at holde deres reder rene. De sprøjter det ud.
Tænk, hvis en lille sæl svømmede forbi bag den.
Den ville blive dækket af lort.
Den lille sæl ville blive pissesur.
Men det ville være forkert. Det ville være forkert at blive sur,
fordi pingvinen er skabt sådan.
Pingvinen ændrer sig aldrig.
Jeg er pingvinen. Pingvinen er mig.
-Og jeg agter ikke at ændre mig. -Og hvad? Tror du, jeg nyder det her?
Hør her. Medmindre de er et par, kan to mænd ikke leve sammen.
De er som to fanger.
I morgen går du ud og søger et job.
Og så gør du dit bedste for ikke at miste besindelsen på arbejde.
De fyre var nogle pikhoveder,
for det eneste, de ønskede, var at fyre mig.
Klart! Det er tilfældigvis altid andre mennesker, der er pikhoveder.
Men det er dig, der er det rigtige pikhoved.
Du har en datter, og du flipper ud og mister dine job.
Så falder alt fra hinanden.
Hej.
Hej, skat.
-De ved, De har en halv time? -Ja, det ved jeg.
-Hej. -Sæt dig ned her.
Hvordan har du det?
Godt?
Åh, jeg har taget noget med.
To juice.
Abrikos til dig, for det er din yndlings.
Den er økologisk,
så bliver din mor også glad.
Hvordan går det i skolen?
Fint.
Godt.
Far, du…
Du har tabt dig.
En smule, ja.
Men jeg… er rolig. Jeg har det fint.
Det får du at se nu, lidt efter lidt.
Alt skal nok blive normalt igen.
Alt.
Retten i Rom har genovervejet fr. Clara Paganis sag
og afgjort, at der i seks måneder skal ske fremmøde i det dagcenter,
som hun tidligere blev tilknyttet.
-Sig noget. -Nej.
Sig noget!
Det skyldes Paris, det røvhul.
Da straffen er et alternativ til fængsel er fremmøde obligatorisk
for at undgå fængsling.
Sagen tages op igen den sjette maj.
Men jeg har ikke gjort noget!
-Ti stille. -Intet.
Ti stille.
Nej.
-Fru dommer? -Hvad?
Må jeg tale med Dem om dommen?
-Det burde betragtes som et uheld. -Vi bør undgå direkte kontakt.
-Hør… -Flyt Dem.
Det er mit liv! Hvem skal jeg tale med?
Hvorfor lytter De ikke til mig? Er De en del af sammensværgelsen?
Hey, Paris!
Tager du pis på mig?
Har du skrevet noget lort om mig uden at sige det?
Jeg er skuespiller. Min forestilling har premiere i næste uge. Det er en turné.
Taler du med produceren? I driver mig til vanvid her!
-Rolig nu. -Til vanvid!
De er her, fordi Deres handlinger har konsekvenser.
Det var et uheld. Jeg satte ikke ild til med vilje.
-Et uheld, der endte galt. Et uheld. -De samarbejder ikke.
-Følger ikke programmet. -Seks måneder.
-De tager ikke første skridt. -Jeg er normal, okay? Normal!
De er heldig, at jeg indsendte den rapport,
før Deres "normalitet" fik Dem til at overfalde dommeren på parkeringspladsen.
Hvornår overfaldt jeg hende? Må man nu ikke tale med folk?
-Det må man ikke. -Clara, hvor fanden skal De hen?
Så De har altså et problem.
Enig?
De er her ikke for sjov. Det er ikke tilfældigt.
Det må De forstå én gang for alle.
Pres så. Pres til.
Det gør ondt.
-Hun siger, det gør ondt. -Har De røntgenbilledet?
Nej.
Din fætter Giacomo må have stjålet det.
Jeg beder om det, så vi kan tage det med næste gang.
-Fint. -Jeg skriver det ned.
Anna er det eneste gode barnebarn, jeg har.
Resten kan man glemme alt om.
Kom så. Svøm.
Pres til.
Langsomt.
Fuck dig!
Undskyld.
Jeg forstår dem godt, for han var fem år…
Stik den op i røven!
Mit barnebarn var fem, og det burde ikke være sådan her,
-men når jeg ikke ser ham… Stik den op i røven!
Jeg savner ham. Det gør mig trist, at jeg ikke må se ham.
Det gør dig trist, men hvad føler du ellers?
Jeg skammer mig.
Meget.
Prøv at fokusere på, at det skyldes din sygdom.
At det ikke er noget, du gør bevidst. Kan det ikke hjælpe?
Hvordan det? De behandler hende som en spedalsk.
Hvornår så du dit barnebarn?
-Er det måneder siden? -År!
-Gør det dig vred, Clara? -Selvfølgelig. Fem år!
Når nogen er syg, bør man hjælpe, ikke frygte dem.
Måske er det ikke frygt.
Måske ønsker de at beskytte barnet mod noget uforståeligt.
Du beder alle om at skride. Sig det samme til dem.
Det er ikke en passende løsning. Slet ikke.
Undskyld afbrydelsen. Jeg ville invitere mændene fra bocciaklubben på frokost.
Kan I lave en pastaret til os?
Diego, De er jo kok, ikke?
Er det muligt, at De kan klare det?
-Selvfølgelig kan vi det, Paris. -Fint. Jeg ringer til dem. Vi bliver ti.
Der er vist, hvad I skal bruge til at lave carbonara.
Det ville være alle tiders. Vi ses senere. Tak.
Undskyld, men gider du lige?
Hvis du vil være så venlig. Nej, jeg kan ikke arbejde på den måde.
Jeg har brug for plads.
Jeg har strenge regler. Jeg kan ikke arbejde sådan her.
Jeg bad om strimler, og han laver tern. Tern!
Korte strimler, ikke tern. Det er korte strimler.
-Se ordentligt efter, før du brokker dig. -Hæld nu. Det var bedre.
Fuck dig!
-Bekræftet. -Lad lidt vand blive tilbage.
Ti pensionister i alderen 78 til 86.
Okay.
-Vi slukker lige nu. -Vent.
Lad være med at røre noget. Hvor meget pasta kom du i?
Otte hundrede.
Jeg bad om højst 600!
-Det er jo alt for meget. -Nej, det passer lige.
Se lige kokken.
Det er for meget. Se nu.
Pik i røven!
Undskyld. Jeg har bedt to af dem skride.
Det er to gamle mænd fra bocciaklubben. Slap dog af.
-Klamt. -Hvorfor er det klamt?
Det er klamt. Der er slet ikke krydderier nok i til al den pasta.
-Flyt dig lige. -Det er klamt.
I må lade mig være i fred. Jeg kan ikke arbejde på den måde.
Det er lækkert.
Det er klamt!
-Nej, det er lækkert. -Klamt.
Du går altid amok.
Du tror ikke, du kan noget, men du har da lavet carbonara.
-Smag, Chip. -Jeg spiste en kiks tidligere.
Dobbelt?
Gina, kom nu.
-Er det ikke rigtigt? Sig det til ham. -Det er lækkert.
Det smager godt.
-Vi serverer pasta fra skraldespanden. -Hvad laver du?
-Vi skal jo servere noget. -Men hvad laver du?
Så server det her.
Hvad fanden? Hvad laver du?
-Prøver du at skolde mig? Du er jo syg. -Nej, det er jeg ikke.
-Chip, statshemmelighed. -Ja.
Kom nu, Gina. Hjælp mig.
Tag to med.
Tag den. To.
Tag den her med. Af sted.
-Tak. -Det smager dejligt.
Clara, kom her. Også Diego.
Kom nu.
Det er alle tiders. Det begynder vi at gøre hver dag.
Hvad mener du?
At ingen derude får løn for at forstå jer,
lytte til jer, forstå jeres traumer og bevæggrunde.
Så nu kommer verden udenfor herind, så I får mulighed for
at vise, at I formår at interagere med den.
Vi dropper bagningen og åbner op for offentligheden.
En restaurant? De vil have, at vi åbner en restaurant.
Præcis. Noget helt enkelt.
Vi har allerede en kok, medmindre De ikke føler, De kan klare det.
Og Clara, da De ikke mener, De bør være her,
er det passende, at De styrer det hele.
Hvorfor mig? Jeg har ikke lyst til at lede gruppen.
Det er åbenlyst, at jeg er skabt til noget andet. Kan du ikke se det?
Vil De gerne væk herfra?
Overbevis mig.
Diego, i morgen kan De måske lave en risotto eller en hovedret.
Jeg laver kun en ret om dagen.
Okay? Kun én.
Ikke en risotto og en hovedret. Skal jeg måske også lave dessert?
-Jeg har fattet det. -Og du følger mine regler.
-Vi gør det på min måde. -Hvorfor skælder du mig ud?
Fordi det lyder helt tosset.
-Helt idiotisk. -Du kunne have sagt nej.
-Du sagde ja. -Jeg sagde nej,
-Skulle jeg sige, at jeg ikke kunne? -Det ved jeg ikke.
Men lad det ikke gå ud over mig.
Drej her. Det er her.
-Her. -Ja.
Okay.
Det er lige der.
Du er jo helt gak.
Og det siger du, som sætter ild til huse.
Er det, hvad de siger?
-Hvad? -At jeg sætter ild til huse?
Okay, men jeg har smadret et hotel.
Jeg bliver ikke fornærmet, hvis folk nævner det.
Ud med dig. Gå hjem.
Af sted.
-Jeg tager selen af. -Skrid!
Jeg tager min taske…
…og så går jeg.
Min mand var syg.
Han havde en tumor.
Jeg sad hos ham dag og nat.
Dag og nat.
Jeg faldt i søvn én gang.
Jeg havde tændt en cigaret,
og der gik ild i gardinerne.
Det var ikke med vilje.
Det var et uheld. Et skide uheld.
Fuck.
Hvad med din mand?
Døde han?
Nej, han havde det fint.
Men efter alt det, jeg havde gjort for ham,
efter kemoen,
hospitalerne,
efter al den lidelse
fik han det bedre.
Og så forlod han mig bare.
Forstår du?
Jeg var stresset.
Jeg var oprørt.
Og han forlod mig bare.
Og så siger folk, at jeg sætter ild til huse.
Folk er skideligeglade.
Og nogen ender alene.
Helt alene.
Det ved jeg.
Som du sagde i dag, hvis nogen er syg,
bliver folk bange.
Sådan er det bare.
Tak.
For turen.
Må jeg gå med ind?
Jeg skal tisse.
-Hvad mener du? -Jeg spørger, om jeg må gå med ind.
Du vil med ind?
Du vil…
-Du vil… -Hvad?
Følger du bare med den første fyr, du møder?
Nej, jeg skal virkelig tisse.
Hvor skal du hen? Du kan ikke gå med ind. Hvad skal du?
Hvad laver du?
Hvad tror du?
Alle i kvarteret kender mig.
Men du er tosset.
TILLYKKE! DET GLÆDER OS AT MEDDELE, AT DIN ANMODNING ER ACCEPTERET.
DIN RESTAURANT ER NU SYNLIG PÅ VORES HJEMMESIDE.
Er det inden for fantasiens rammer, hvor galskab og genialitet mødes,
at du kan opleve de mest overraskende og delikate ting, du nogensinde har smagt?
Jeg har selv problemer!
Jeg har rumvæsner, og passer jeg ikke på, tager de min mor. Men det er hemmeligt.
Galskab i menuen, sammensat af en kok, der fortjener en stjerne.
Galskab i præsentationen af retterne.
Galskab i de jazzkoncerter, der indtil sidst på aftenen
ledsager et sidste glas af Bacchus' søde eliksir.
Køleskabet er ét stort rod.
Grønne grøntsager skal ligge nederst.
Rodfrugter i midten, og blomkål og den slags øverst af indlysende årsager.
Galskab i serveringen…
Jeg tager mig af drikkevarerne. Skifter.
…der bogstaveligt talt vil gøre dig målløs.
Denne lille perle ligger et øde og hemmeligt sted,
og adressen afsløres først ved bestilling
for at sikre kunderne maksimal fortrolighed og eksklusivitet.
Hvad er det?
Det… giver mig ro i sindet.
-Ja? -De er vores sande, frie jeg.
-Det giver dig ro i sindet? -Ja.
Det er, fordi du er tosset!
-Nej. -De skræmmer andre mennesker.
-Det er min sandhed. -De er foruroligende.
-Sådan udtrykker jeg sandheden. -Sandheden? Fjern det lort!
Nej, det er min sandhed!
-Det er ikke sandheden. Fjern det. -Det vover du ikke!
Der er en del af mig inden i dig.
-Det tror jeg ikke. -Inden i…
-Dobbelt, fjern det lort! -Jeg hedder Armando!
Lad det være.
For måske har du haft en frygtelig dag.
Du hader måske dine kolleger
eller føler dig fuldkommen ubetydelig,
men så snart du træder ind på Monroe,
genskaber stedets magi din tillid til verden,
overrasker dig med sin imødekommenhed, sin varme
og indehaverens betagende charme.
Kan du lide det?
-Meget. Tak. -Jeg giver dig det på.
Undskyld, far.
Det er mor.
Hvis telefon er det?
Min. Det var en gave.
Skat, du er for ung til at have en mobiltelefon.
Hvem gav dig den? Mor?
Også hende.
De valgte den sammen.
Undskyld mig. De er socialrådgiver, ikke?
Fortæl mig, om det er normalt for en tiårig pige at have sådan en telefon.
Deres kone har forældremyndigheden og afgør den slags.
Men hun købte den ikke. Det gjorde den idiot.
Og det er min datter.
Han bør ikke beslutte, om hun skal have en mobil eller ej.
-Vel? -Tag det roligt.
-Rolig nu. -Det er mig. Og måske hendes mor.
-Rolig. -Men ikke ham!
-Rolig. -Ikke ham. Han er et nul!
Han er et nul!
Søde skat…
Undskyld, skat. Hør…
Jeg ramte den. Men det var ikke med vilje.
Jeg ramte den bare.
Diego, jeg kan ikke klare mere. Jeg kan ikke klare det.
Paris siger, at jeg skaber en fjendtlig stemning. Synes du, at jeg gør det?
-Hvad er der? -Diego!
Det var dig. Du brød ind i huset og smadrede alt.
Du sagde, du ikke havde nøglen mere.
-Du kan ikke blive her. -Jeg melder dig.
Du ser aldrig Bianca igen. Det er ulovlig indtrængen.
-Det var ikke mig. -Du låste døren med tre omdrejninger.
Det skulle ligne et indbrud, men jeg bemærkede det.
Du må selv have drejet nøglen tre gange, som er det, man bør gøre.
Sjovt, det kun var Damianos ting, der blev ødelagt.
Så han er altså flyttet ind i vores hjem? Han bor i vores hjem sammen med Bianca?
-Det rager ikke dig. -Sig det.
Jeg gentager: Du ser ikke Bianca mere. Ikke engang overvåget.
-Sig ikke det. -Du må ikke se hende.
-Sig ikke det. -Jeg siger det jo.
-Sig ikke det. -Hvad sker der?
Clara, ikke nu.
Den tosse brød ind i morges og smadrede alt. Det er, hvad der sker.
Umuligt. Diego sov hos mig i nat.
Vi vågnede først… Hvad var klokken, skat? 11?
Så nej, det kan ikke have været Diego.
Åh gud, måske var det tyve? Blev der ikke stjålet noget?
Han har sagt, at han ikke har nøglen mere. Det ville skuffe mig, hvis du havde den.
Sov du hos hende?
Har du ikke sagt det?
Hvem er De?
-Clara. -Clara.
Og du må være Diana. Må jeg sige "du"?
De knepper hårdt!
-Susanna! -Undskyld.
Luder!
Beklager. Hun har Tourettes.
De har involveret mig i rehabiliteringsprocessen.
Jeg kommer en gang om ugen for at skabe kontinuitet
mellem verden udenfor og dagcenteret.
Ikke, skat?
Så låste jeg måske selv døren.
Det er en stresset tid.
Jeg går nu.
Det glæder mig, du har det godt.
Undskyld.
-Farvel, Diana. -Farvel.
Brød du ind hos hende?
-Du er jo professionel løgner. -Sig ikke det ord.
Det er ikke det. Nu tror hun, du har ændret dig og er sammen med en sød pige.
-Hun har ikke sagt undskyld i ti år. -Altid til tjeneste.
Men alle derinde er kedelige. Og gamle.
Ja, men du må se det fra den lyse side.
Her er ti poletter.
Hvad? Den lyse side?
Jeg mener bare, at i dag skal du og jeg more os.
Kvæk!
-Kvæk! -Kvæk!
Du styrer alt med pedalen her. Træd ned for at speede op, slip for at bremse.
Men jeg er bange.
Det skal du ikke være. Tænk på ham fyren fra plejehjemmet og gå efter ham.
Bare gå direkte efter ham.
Bang!
Hej.
Adelaide, jeg henter flere poletter i kassen, okay?
Jeg kommer om lidt.
Anna?
Hvor blev hun af?
Anna?
Må jeg bede om ti poletter mere?
Adelaide?
Fuck!
Adelaide?
Stop! Adelaide? Hej.
Hvad skete der?
Hjælp! Hvad er der galt?
Lægen siger, De skal tage det roligt. Det er bare en lille håndledsfraktur.
Har I undersøgt hende grundigt?
Godmorgen.
-Goddag. De Pascalis. -Godmorgen.
Jeg er leder af det plejehjem, damen bor på.
-Hvad skete der? -Ikke noget.
Som jeg har sagt adskillige gange, sad damen og jeg på en bænk,
da hun lige pludselig faldt om.
Jeg ved ikke, om hun slog hovedet, så jeg anbefaler en CT-scanning for at sikre,
at hun ikke udskrives med en åre, der kan eksplodere i hjernen,
så hun dør på grund af sådan noget lort.
Adelaide, faldt du, da du skulle rejse dig fra bænken?
Det var en rigtig god dag.
Jeg har haft det så sjovt.
De skal underskrive udskrivelsespapirerne.
Jeg forstår ikke, at man betror en ældre person til en som hende.
-Det var en dommer. -Clara.
De ender konstant i situationer, som er svære at forsvare.
Vær sød at tage det armbånd af.
Hej.
Du ved, hvordan Susanna går rundt og siger: "De knepper hårdt."
Alle tror, at vi to er sammen. Forstår du det? Alle.
Og hvad så?
Selv Paris har hørt om det.
-Jeg er da ligeglad. -To kødboller mere.
De knepper hårdt! Undskyld.
Hun bad fire gamle fyre fucke af.
-Sig noget. -Det er ikke med vilje.
Nej, men du gør det. Du kan selv fucke af.
Sådan er hun hele dagen.
Hun går rundt og siger det til hele centeret.
Det er da normalt, at det generer mig, ikke?
Hvis det høres af min…
Er det normalt, at jeg må redde din røv, og ingen må vide det?
-Er du tosset? -Hvad sagde du?
Du er…
-Rolig nu. -Sagde du "tosset"?
Ja.
Jeg er ikke tosset!
Forstået?
Jeg er ikke tosset, jeg er træt.
Jeg har haft en hård dag.
Jeg er træt!
Har nogen haft en hård dag? Lad os fortælle hende, at hun er tosset.
Lad os sige det.
Jeg har haft en hård dag.
Hold nu op.
Jeg synes ikke, du er tosset.
I hvert fald ikke i klinisk forstand.
-Synes du, det er sjovt? -Lidt.
Siger manden, der begår indbrud.
Nej.
-Jo. -Nej.
Det er mit hjem.
Det er ham, der trænger ind i mit hjem.
Og han sover i min seng, bruger mit natbord
og står op hver dag sammen med min datter i stedet for mig.
Okay, du har ret.
-Og så er det mig, der bryder ind? -Rolig nu.
Du har ret.
Det gør mig vred.
Jeg er bange for, at Bianca
kommer til at glemme mig.
Min mor…
Da jeg var fire år gammel, forlod hun mig.
En dag var hun bare væk, og jeg så hende aldrig igen. Aldrig.
Jeg kan ikke engang huske min mors ansigt.
Jeg har 300 fucking billeder af min far,
men ikke et eneste af min mor.
Jeg kan huske én ting.
At hun altid sang…
Marilyn.
-Marilyn? -Marilyn Monroe.
Nå, hende.
Forstår du? Jeg ønsker ikke, at det samme sker for Bianca.
At hun glemmer, hvordan jeg ser ud.
-Fuck, det regner. -Ja.
Lad os gå derhen.
Hold da kæft!
Du er gennemblødt.
Det styrter ned.
Din telefon ringer.
Ja.
Hallo?
Godaften.
Ja.
Nej, beklager. Alt er optaget de næste seks uger.
Ja.
Nej.
Naturligvis!
Ja. Ring endelig igen. Det ser vi frem til. God aften.
-Det var ingenting. -Hvad er optaget de næste seks uger?
Ikke noget.
Tager du gas på mig? Jeg var her. Jeg hørte dig.
Det er ikke noget. Jeg skrev nogle anmeldelser på…
-På? -Jeg oprettede en side.
En profil, på internettet, for en restaurant, der ikke eksisterer,
men som ville være som vores.
-Så du finder på løgne om vores køkken? -Det lyder slemt, når du siger det sådan.
Øjeblik.
Her, læs det.
"Monroe føles som the Village i New York, men ligger belejligt tættere på.
Fed stil og højt niveau."
-Har du skrevet det? -Nej.
Det har en, der aldrig har været der, men har læst mine anmeldelser.
Forstår du?
Nej.
Folk skriver anmeldelser uden at have besøgt restauranten.
De kimer mig ned for at bestille bord, men jeg siger, at alt er optaget.
-Men må du det? -Ja da.
-Nej. -Jo.
-Nej, det må man ikke. -Jo, man må.
Han bad os bestyre en restaurant. Han forbød os ikke at fantasere.
Det gør mig i godt humør.
Kom ind. Der er åbent.
Må jeg?
Kom ind.
Ja.
-Kom indenfor. -Hej.
Kom og sæt dig ned.
Vi har fået over 1000 e-mails.
Hvilke e-mails?
Til restauranten, Monroe.
Så lad være med at sige "vi".
Okay.
Men vi er gået fra sidstepladsen til nummer 1500 på tre dage.
Wow!
-Hvorfor Monroe? -Det er det, jeg skal bruge.
Jeg havde en russisk grandtante.
På et tidspunkt åbnede hun en restaurant i Rusland.
Fantastisk idé. Hun optrådte der. Hun lignede Marilyn fuldkommen.
En absurd gensammensætning gør, at jeg ligner min tante på en prik.
Det får jeg altid at vide til auditions. Så jeg sagde: "Lad os kalde den Monroe."
Faktisk var Marilyn lyshåret med blå øjne.
Hun var en brunette, der blev lyshåret, fik fikset næsen og hævet hårgrænsen.
-Hun var lyshåret med blå øjne. -Nej, tænk over det.
Man kan ikke se det på billeder. Hun havde sorte øjne.
Modermærket var tegnet på.
-I filmene ser man… -De skabte en myte. Det var falsk.
Se filmene.
Skal du barberes?
Nej, jeg laver retter, som skal fotograferes.
-Med barberskum? -Ja.
Seriøst?
Det er altså ikke ægte?
Virkelig?
Det er sindssygt.
Jeg så en af mine kunstnervenner gøre det.
Jeg ville ikke bruge de bær.
Smukt.
Den er ikke så god som den der.
-Hvilken en? -Den der.
-Fordi der er lidt tomt her. -Det er lidt for hvidt.
-Der mangler noget… -Hvad kan vi bruge?
-Hvad er det? -Nej, det er en slags lak.
Nej, vi har brug for en laksemousse, ikke?
Laksemousse? Hvordan laver vi det?
Brug din fod.
-Nej. -Jo.
-Ikke tale om. -Brug den.
-Vi lægger et æg på den. -Niks.
-Brug din fod. -Brug din!
-Min er behåret. -Nej!
Læg nu bare din fod på tallerkenen.
-Hvordan skal jeg vende den? -Op mod lyset.
Sådan. Hold den stille.
-Sådan? -Ja.
-Hvor klamt. -Sid stille.
-Klamt. -Sid stille.
Okay.
-Tag billedet. -Rør dig ikke.
-Skynd dig lidt. -Sid stille.
-Sådan? -Ja, rør dig ikke.
-Sådan. -Lad os se.
-Wow! -Det er sindssygt, ikke?
-Jo. -Det er sindssygt.
Lad os bruge det her.
Og så det her.
Men hvordan opfatter du mig?
Altså ikke dig helt specifikt.
En mand, sådan generelt.
Ser du mig som kvinde, og hvad synes du om mig?
Det ved jeg ikke.
Jeg mener, at… du er en, som ser slank ud.
Men når man ser nærmere efter, har du faktisk en stor røv, ikke?
Men hvad laver du egentlig?
BEDSTE SKUESPILLERINDE
Lidt af alting.
Reklamer, biograffilm, tv.
Men jeg har aldrig set dig.
Jeg kan vise dig det sidste, jeg lavede.
Øjeblik.
Følger I godt med?
Intet af det her…
Ja, intet af det her ville have været muligt før i tiden.
Men nu…
Nu…
Nu er det.
Jeg indspillede den med en koreansk instruktør i et studie i Tyskland.
I Østberlin.
Den er alle tiders.
Men den har jeg heller aldrig set.
Det er klart.
Den er til det asiatiske marked. Du kan ikke have set den.
-Må jeg se den igen? -Selvfølgelig.
Nej, skat.
-Jo. -Nej.
Se.
Det er et fint sted, hvor tjenerne er klædt i sort. Det hedder Monroe.
Ja, jeg arbejder der jo.
Se, der er endda et billede af dig.
Se selv.
"Kokken er et sjældent syn i Roms kulinariske miljø.
Substans kombineret med stil og raffinement."
Hvem er kokken?
Det er jeg. Jeg er kokken.
Det er så sejt. Tag mig med derhen en dag.
Altså,
det er…
Bianca vil med herhen for at se, hvor jeg arbejder.
Hvad gør jeg? Tager hende med herhen?
Nej.
Det kan du selvfølgelig ikke.
Stik hende en løgn. Jeg kan lave noget photoshop, du kan vise hende.
-Se, hvor flot det her er. -Det går ikke.
Jeg er ikke som dig.
Jeg kan ikke se hende i øjnene og lyve.
Jeg har det ad helvede til. Det har jeg.
Fint. Gør, hvad du vil. Jeg kan ikke hjælpe.
Nogle gange må vi alle gøre noget, vi ikke har lyst til.
Hvad nu, hvis vi åbnede den rigtigt?
Hvad?
Monroe.
Hvad mener du?
Vi lægger adressen ud på siden og åbner.
Vi åbner Monroe, så Bianca kan komme her.
-Det kan vi ikke. -Jo.
-Nej, Monroe eksisterer ikke. -Afslører vi adressen, eksisterer den.
Monroe eksisterer ikke, og den er min. Den tilhører mig.
Bianca ville være stolt af mig. Forstår du det?
Men af hvad? Stedet her er jo klamt.
Monroe eksisterer ikke. Den er ikke åben. Længere er den ikke.
Jeg skulle aldrig have fortalt dig det.
Nej, for du taler og taler, men når tiden er inde til at handle,
så tør du ikke.
Du kan ikke andet end at finde på det her pis!
For du er en løgner.
-En løgner. -Hvad vil du have?
Hvad med dig?
Du er pissebange for, at hun tager din datter fra dig!
-Du. Ikke jeg! -Fuck dig!
Fuck dig!
Saml de menuer op.
Hvad fanden laver du?
Flot.
Godt gået.
Altid rolig og velovervejet.
-En moppe hjælper ikke. -I det mindste gør jeg noget.
Er der ikke en tang eller noget i den retning?
Jo, i den skuffe, tror jeg.
Hvis Paris opdager det, er vi på den.
Du er et røvhul.
-Lad mig. -Okay, hr. blikkenslager.
-Kom nu. -Det er ventilen.
Vægmaleriet er ødelagt!
-Det er blegnet lidt. -Armando…
-Fuck dig! -De kommer.
-20 cm vand og alt det pjaskeri. -Okay.
Fuck dig!
-Lad os… -Fuck dig!
-Du er glad nu. -Nej, det er jeg ikke.
-Lad os nu bevare roen. -Jeg er ikke glad for det.
Sådan er livet også. Fyldt med frustrationer.
Stop lige det der, Gina!
Okay, lad os være stille.
Og lytte til følelserne indeni.
Værsgo, Chip.
Jeg har mistet mit job. Og det her gør mig ret ængstelig.
Synes De, det er morsomt, Clara?
"Jeg har mistet mit job." Ja, i fire dage, mens det hele tørrer.
-Vi får en pause. Det er da en lettelse. -Tænk på dig selv.
Du har været her i tre år.
Du kan ikke engang klare at sidde i cirklen.
Hvad har det med sagen at gøre? Hvad betyder det?
-Det betyder noget. -De knepper hårdt!
Diego, De virker anspændt og vred.
Det taler vi ikke om.
Men hvis vi ikke taler om det,
forstår vi ikke, at alle her har noget at miste.
Nej.
Nogle mennesker har intet at miste,
fordi de ikke har noget.
Intet.
Han tager fejl. Alle her har noget, der er vigtigt for dem.
Såsom?
For eksempel dem selv, chancen for at gøre noget anderledes, alene i fællesskab.
Alt, dybest set.
Kan du sætte den på 15 eller 19 i stedet for 17, som…
Tak.
Hvem er det?
Aner det ikke. Jeg rejser mig ikke.
Hvem er det?
Clara.
Hvad vil du?
-Luk op. -Hvorfor?
Jeg lukker op nu.
Vent.
Nej, ikke derind. Vent.
-Hej. -Hej.
Bor du hos din far?
Det er kun midlertidigt.
De kimer mig stadig ned. En fyr ringede tre gange på en dag.
Jeg sagde, alt var optaget indtil jul, og så ville han reservere til jul.
Er det ikke utroligt?
Og hvad så?
Så…
Betyder det ja?
Åbner vi?
Vi begår en stor fejl.
-Hør. Stoler du på mig? -Nej.
-Fint. Stoler du på dig selv? -Hvad mener du?
-Nej, det gør jeg ikke. -Det burde du.
Som jeg ser det, har vi tre problemer.
-Et: Hvordan udtaler vi navnet? -Monroe.
Den hedder Monroe.
Okay. To: Jeg laver kun en ret om dagen.
Ikke to. En.
Tre: Hvad gør vi med de andre, som er lidt…
Ingenting. Vi siger ikke noget til dem.
-De behøver ikke vide det. -Folk er nogle røvhuller.
De behandler dem dårligt.
Nå ja.
Jeg vil gerne starte med carbonara…
Føler I jer nogensinde overvældet af mangel på kommunikation?
Ja, mangel på kommunikation.
Denne frygtelige ting, der sætter sig fast i os og gør os så utroligt ensomme?
Som gør, at andres lidelser skræmmer os?
Ja, for det er sandheden.
Andres lidelser skræmmer os, og vi aner ikke hvorfor.
Tror vi, at vi bare kan skubbe det fra os?
Skal vi tænde det?
Hold da op!
Sejt, ikke?
-Chip? Hvad stirrer du på? -Det er for at prøve noget nyt.
Mistænkelig adfærd i restauranten. Jeg gentager…
Jeg ved ikke hvorfor, men jeg synes, det er smukt.
Det har et udtryk, som taler til noget dybt i en.
-Fuck dig, pikhoved! -Armando.
Tak.
Kan du ikke male det om?
Så kan du vise dit talent på den måde.
Men brug farve denne gang.
Fuck dig!
Den tanke er baggrund for den nye, fælles oplevelse, Monroe tilbyder,
hvor banebrydende, nyskabende teaterkunst
ledsages af kokkens sædvanlige raffinement.
Hver aften serveres én unik ret.
I sin optræden fokuserer Gina på manglende kommunikation og ensomhed.
Jeg rydder op.
Og Dobbelts figurative kunstværker får os til at overveje,
om vores sande jeg befinder sig et helt andet sted, friere og lykkeligere.
Hver aften starter vores kunster Chip en tabubelagt, men nødvendig dialog.
Og er I så heldige at blive betjent af Susanna,
vil hendes optræden få jer til at reflektere over volden i samfundet.
Du ved godt, at folk kommer, hvis vi offentliggør adressen, ikke?
Det er jo derfor, vi gør det.
Okay.
Du gør det.
Så i stedet for at lade jer skæmme
kan I for én gangs skyld lade den fremmede, den vanvittige
give jer en helt unik oplevelse.
Bare rolig.
For måske har I mere til fælles med den vanvittige, end I forestiller jer.
-Missionen er udført. -Godt. Så slukker jeg lyset.
Knep ham i røven!
Tænd lyset igen, skifter. Kan I høre mig?
Tak.
Situationen er ude af kontrol. Jeg gentager: Ude af kontrol.
Jeg fortsætter i det skjulte, men jeg må have forstærkning.
Hej.
Hvad er der sket i aften?
Det ved jeg ikke.
Jeg tror ikke, jeg kan.
Må jeg blive i køkkenet i dag?
Nej.
Det er så ydmygende.
Susanna.
Hold hovedet højt og knejs med nakken. Tag det roligt.
I aften har ingen noget imod det.
Bare nyd det.
Kom nu. Prøv bare.
Vi skal vel alle have carbonara.
Hvad er det meningen, vi skal sige?
I skal bestille drikkevarer.
Nå ja.
Okay.
-Fem øl. -Fuck dig, dit røvhul!
Undskyld.
Fem øl.
De er utrolige.
Du narrer os! Hvem ved, hvor mange ting du ikke siger?
-Det er en del af forestillingen. -Hvor mange ting!
Jeg ved, der foregår noget, du ikke har fortalt.
-Hvad sker der? -Jeg har gennemskuet det!
-Hvad mener du? Du er vanvittig. -Hvad sker der?
Han kom ikke salt i vandet. Diego blev vred.
Men det er et komplot.
Der er noget, du ikke siger, og jeg siger det til Paris.
Du nærmer dig ikke Paris. Forstået?
Rolig nu. Nej, tag det roligt.
-Stop! -Jeg vil have min mor!
Jeg har gennemskuet alt. Jeg har læst det.
Der er en side på nettet.
-Det er et komplot! -Mor!
Mor! Jeg vil have min mor. Du må ikke slå mig ihjel! Mor!
-Rolig nu. Giv mig den. -Se på mig.
-Jeg vil have min mor. -Se på mig.
-Tak.
Men du er jo vanvittig!
-Han truer mig! -Nej.
-Han truer mig! -Nej!
Jeg er ikke vanvittig. Det er et komplot. Jeg er helt klar.
-Klar? Du havde en kniv i hånden. -Paris er her.
-Pis! -Han hørte skrigene.
Hent Paris. Han truede mig med en kniv. I er vidner.
-Jeg er vidne. -Det passer ikke.
Susanna, bliv her.
Stop!
-Det er et komplot. -Ja.
Det er ikke noget komplot.
Vi reklamerede bare lidt.
-Okay? -Ja.
Det var bare lidt reklame.
For at…
For at tjene penge
til at tage til Papua Guinea
og være fri.
Sådan er det.
-For at være fri? -For at være fri, ja.
Ikke?
-Jo. -Der ser I.
-Er I sikre? -Ja.
Det er rigtigt. Diego taler sandt.
Så nu er det nok.
Den her lille gruppe af tosser må kæmpe mod alle andre
ved at stå sammen.
Okay? Vi er et hold.
Der er en masse mennesker derude, så aftenens forestilling skal gå godt.
Det er, hvad Paris bør se.
Os, der laver en god forestilling. Ikke andet.
Så nu… Pastaen. Den er usaltet og kold.
Put salt på. Eller kog noget nyt. De venter gerne ti minutter.
Det går ikke. Der er ikke mere pasta. Det er slut.
-Vi ventede ikke så mange. -Jeg har stadig 20 bestillinger.
-Gå ud og køb noget. -Mig?
-Ja, af sted. -Nu?
-Ja. -Uden dække?
Ja.
Armando, lav en jordbær-mirepoix.
-En hvad? -Små stykker.
Når jeg glemmer salt, putter jeg det også ovenpå.
Det er ikke salt. Det er sukker. De starter omvendt. Med desserten.
Okay. Gina gå ind og tag dig af situationen i restauranten.
Af sted. Du kan godt.
-Okay. -Hvad så nu?
Noget af det her. Fjern bladene.
Sådan, perfekt.
Fløde.
Kaffe.
Fløde.
Nu er han i sit es.
Jordbær og… en småkage.
Voilá!
-Hvem vil smage? -Vi serverer det. Der er ikke tid.
Susanna, nu går du derud og siger, at i aften er en ganske særlig aften,
fordi vi serverer middagen "au contraire".
Ikke med det udtryk. Selvsikkert, roligt. Hvis du tror på det, gør de også, okay?
Au contraire.
Kom så!
-Kom så. Vi kan godt klare det. -Ja, det kan vi godt.
-Hør… -Hvad?
Godt gået.
-Forklar lige, hvad der sker her. -Marketing.
Vi lukker verden udenfor ind,
og vi håndterer det.
Middag au contraire.
Må jeg sige noget?
-Ja. -Det er utroligt. Hatten af for det.
-Tak. -Tak.
Farvel.
Jeg har fået komplimenter hele aftenen. Af alle.
Også mig. Men hvorfor?
Aner det ikke.
Hej.
Hvad er der?
Hey.
Fatter du, at vi klarede det?
Vi klarede det.
Hvor skal vi hen?
Dæmp dig lidt.
Her.
-Her. -Er du sikker?
Gør ligesom mig.
Først benet. Kom nu.
-Jeg tror… det her er ulovligt. -Selvfølgelig er det det.
-Selvfølgelig er det ulovligt. -Kom nu.
-Jeg er kun blevet opdaget en gang. -Utroligt.
Hold da op!
Det er jo gigantisk.
Wow!
Atten, nitten,
tyve!
Nu kommer jeg!
Nej!
Jeg er så god.
Stop.
Jeg er helt udmattet.
Nå, men…
du er et geni.
Hvorfor?
Fordi du fik den her tossede idé, og se, hvad du førte det til.
Og hvad du fik mig til at gøre.
Kan du ikke se det?
Men…
Det var ikke min idé.
Jeg læste en artikel om en, der gjorde det i London.
-Virkelig? - Ja.
Men du…
Du har virkelig gjort det godt.
Det, jeg fortalte om min mand, var heller ikke helt sandt.
Var det ikke?
Han arbejdede i finansverdenen, og han var aldrig hjemme.
Han gav mig aldrig opmærksomhed, så jeg…
Jeg fandt på en masse ting. Auditions, jeg aldrig gik til.
Teaterturneer, der aldrig blev til noget.
Men jeg så plakaterne hjemme hos dig.
De er falske.
Lavede du dem?
-Er det hele falsk? -Det hele.
En dag gik han i teatret for at se mig.
Jeg var der selvfølgelig ikke.
Da han kom hjem, lavede jeg en stor scene…
Jeg påstod, han havde en affære med en kollega, men det passede ikke.
Det vidste jeg, men…
Jeg ønskede bare, han skulle se mig. Bare et øjeblik.
-Det er frygteligt at føle sig usynlig. -Grusomt.
Så sagde han, at han ville skilles.
Og jeg sagde…
Jeg ved ikke, hvor det kom fra, men jeg sagde:
"Hvis du går, sætter jeg ild til gardinerne. Jeg tæller til tre.
En, to, tre."
Han så udfordrende på mig. "Kom nu. Gør det bare."
Og hvad gør man så?
Gør man det ikke, mister man al troværdighed.
-Så jeg måtte sætte ild til gardinerne. -Klart.
-Forstår du det? -Ja.
Men det var så ikke kun gardinerne, der gik ild i. Det var hele huset.
Og naboens hus.
Naboen var ikke hjemme, men det var deres hund.
Og den døde. Den brændte ihjel.
Hold da op!
Sådan er jeg.
Jeg stinker.
Nej, du gør ej.
Og nu er det slut med magien.
Du går og efterlader mig alene.
De tror, de har ret, bare fordi der er flere af dem.
Hvem?
De "normale".
Lad os gøre noget.
Dig og mig. Ved du, hvad vi skal nu?
Være den bedste udgave af os selv. Du stopper med at finde på tossede ting.
Hør nu efter.
Jeg holder op med at flippe ud.
Det bliver mellem os.
Lad os gøre det.
Lad os prøve.
Nu ved vi i det mindste, hvor vi står, ikke?
Skal vi ikke gå hen og få en kage?
-En kage? -Har du lyst?
Hallo?
Til otte?
Og navnet?
Perfekt. Mange tak. Farvel.
Hallo?
En fødselsdag? Ja, hvor mange?
Mindst to timer.
Jeg beklager. Fuck dig, dit beskidte svin!
Vi venter gerne.
-Jeg sætter jer på listen. Navn? -Emanuel.
Gina! Dobbelt!
Hvad tænker du på? At komme her og vise mig din glæde!
-Her! -Rejs dig.
-Han er mit sande jeg. -Han er jo tosset.
-Han er mit sande jeg! -Det er en del af forestillingen. Dobbelt!
-Han… -Utroligt!
Så flot! Chip! Han lignede dig overhovedet ikke!
Nu er jeg bange. Der er for mange mennesker.
Det er helt normalt.
Det er jo din første kontakt med verden udenfor.
Der er intet at frygte. Intet, der kan true dig.
Det er en chance, Chip. En mulighed.
-Åh gud! -Sponsor.
De har sendt os alle mulige ting. Fatter I det?
Alle tiders, chef.
Chef? Det kan jeg lide. Bær tingene ind.
Vi ligger på byens top hundrede ud af 13.500 restauranter.
13.501 for at være præcis.
Er det ikke utroligt?
-Anmeldelsen kommer fra lokalområdet. -Det er de gamle fyre fra bocciaklubben.
Ved De, at De slet ikke må spille musik her?
Hvorfor må vi ikke det?
Har De en licens?
Hej.
Se her.
Lovede jeg ikke at ordne det? Her. Jeg har ordnet det.
Bianca kommer i dag.
Vi varmer op med lidt swingmusik.
Det er da godt, ikke?
Du virker godt nok entusiastisk.
Dagens menu?
Pasta med sauce.
Pasta med sauce?
Det lyder lækkert.
Hej.
Jeg har lavet din livret.
-Hvor er her fint. -Tak. Her er bordet.
Jeg er straks tilbage.
Tak.
Det smager skønt.
Nyd middagen. Vi er straks tilbage.
Godaften, alle sammen.
I aften synger jeg en sang, som er dedikeret til en af mine venner, fordi…
Han ved selv hvorfor.
De fører hende væk. Det gør de virkelig. Det er et signal.
-Hvad laver du? Hvorfor stoppede du? -Jeg er midt i et angstanfald.
Det, du var i gang med, var fint. Fortsæt nu bare.
-Nej. -Hvis du ikke vil, gør jeg det.
Og det er meget værre.
-Kom nu. Syng. -Nej, det er umuligt.
Jeg kan ikke stå der alene.
-Kom nu. Hvordan er teksten? -Lad nu være.
"I don't aspire."
-I… -Don't aspire.
Jeg sagde det jo.
Det var en spøg. Undskyld mig.
Fuck dig!
-Du synger ad helvede til. -Og det siger du.
Og hvad er det, du har på?
Altså, den paryk!
Hvorfor?
Jeg gjorde mig umage.
Jeg sang din sang.
-Nej, jeg sang den. -Jeg sang den også.
Hvis jeg ikke var kommet op…
-Jeg sang mest. -Men jeg sang også.
-Åh gud, undskyld. Jeg troede… -Nej. Det er helt i orden.
Det er bare…
Det er ikke…
Det virker upassende.
Okay, du har måske ret.
Undskyld, men hvorfor virker det upassende? Det synes jeg ikke.
Jeg mener, med alle de problemer jeg har.
Hvis jeg lægger dig oveni…
Jeg ville altså være et problem?
Jeg mener bare, at hvis jeg er sammen med en som dig,
så tager de Bianca fra mig, og så ser jeg hende aldrig igen.
Altså, ud over i retten.
Pis!
Åh, pis!
Pis!
Må jeg tale med indehaveren?
Jeg dæmpede lyset, og så begyndte folk at danse.
Vi har et problem.
Også der.
Og der.
Tre.
Goddag. Hvad foregår der?
Jeg ved ikke, om De er klar over, at det kræver licens at spille musik her.
-Må jeg se den? -Tror De, vi spiller musik uden licens?
-De har den sikkert. Jeg skal bare se den. -Jeg siger jo, at vi har den.
Jeg er nødt til at se den.
Undskyld, men vi har altså licens. Vis dem vores licens.
Nej, det generer mig, når folk ikke stoler på mig.
For jeg er professionel, og jeg har den her.
-Her. -Hvad er der sket?
Jeg slog næsen, da jeg skulle åbne en dør.
Her er den.
-Gør De grin med os? -Undskyld, men hvorfor?
Fordi dokumentet er falsk. Hvor har De det fra?
Falsk? Hvordan?
Det er falsk.
I må ikke spille musik her. Få det stoppet. Lad os se noget ID.
I to tager den side af lokalet. Du tager dem her.
-Nå, lad os nu se. -I skal ikke vise identifikation.
Gå nu forrest og vær et godt eksempel.
-I skal ikke vise ID! -Jeg skal se ID nu!
Det brænder!
Brand!
Alle ud!
Stop dem ved udgangen!
-Hun sagde noget! -Det brænder!
Ud! Alle ud!
-Fuck dig! -Hvor vover du?
-Jeg er offentligt ansat. -Op i røven med det!
Vi er alle fri!
-Bianca. -Vi er fri!
-Bianca! -Hvad sker der?
-Hvad har du lavet? -Det er kun en skramme.
Kom. Denne vej.
-Vi går den her vej. -Fri!
Jeg vidste ikke, du kunne synge. Det var så sejt.
Kom. Vi går nu.
Fri! Vi er alle sammen fri!
Hvad lyder bøden på?
Interesserer det Dem nu?
-19.000 euro. -Okay.
-Er det ikke i overkanten for én sang? -De forfalskede en bevilling.
Fornærmede politiet. Ja, De tæskede dem faktisk.
Der var den her dreng på 17 år. Han tog heroin. Røg det for det meste.
Men han foretrak piller. Kemikalier.
Der var speedballs, Emma.
Syretrip.
LSD giver en et fantastisk klarsyn, men det har sin pris.
Skrækindjagende drømmesyn.
En dag ringede en af hans få venner.
Han besøgte ham, og vennens lillebror havde lige købt en ny knallert.
Og en flot, ny hjelm.
Sådan en, der dækker hele ansigtet. Farverig og dyr.
Han bad om lov til at låne hjelmen. Vennen sagde nej, fordi den var ny.
Men i en leg får han bundet vennen og lillebroderen sammen ryg mod ryg.
Og da de ikke kan røre sig, tager han hjelmen og vennens tegnebog og går.
Han sælger hjelmen, køber en masse stoffer og tager dem i en rasende fart.
Han vil gerne svare redderne, der fører ham til ambulancen,
men han kan ikke finde ord. Han er ved bevidsthed, men kan ikke tale.
Det gør ham bange.
Og hvad indså jeg så i det øjeblik?
At jeg var vred, men ikke anede, hvem jeg var vred på.
Jeg ønskede at ødelægge alt, men ødelagde kun mig selv.
Jeg indså, at havde jeg brugt en brøkdel af min energi på noget andet,
kunne jeg have brugt livet på noget fornuftigt.
Og det besluttede jeg mig så for at gøre.
På top hundrede over bedste restauranter. Ved du, hvad du har gjort?
Det er utroligt. Og du fik dem til at arbejde.
De skammede sig ikke. De var faktisk stolte.
Og så ødelagde du det hele.
Jeg fatter ikke helt hvorfor.
Du vælger den værste udgave af dig selv.
Her.
-Hvad er det? -Du skal overflyttes til et bosted.
-Hvad mener du? -At du skal overflyttes.
Hvad betyder "bosted"? Skal jeg sove der?
-Ja. -Nej.
-Det vil jeg ikke. Nej. -Beklager. Du må ikke blive her.
Det er ikke min afgørelse.
-Skal Diego også med? -Nej, han bliver her.
Sagen får konsekvenser, men han fortsætter her.
Ved du, hvorfor jeg kan lide dig?
Fordi den lille dreng
stadig er der.
Jeg kæmper med ham dagligt.
Held og lykke, Clara.
Undskyld mig.
Hej.
Anna?
Jeg var vågen.
Klart.
Jeg ville også falde i søvn her.
Nå, men…
Jeg kom bare for at ønske dig glædelig jul.
Nyd det.
Ses vi i morgen?
Nej, ikke i morgen.
Jeg kommer ikke så tit de næste par uger.
Du er trist. Hvad er der galt?
Du ligner lort.
Altså…
Jeg ligner ikke kun lort.
Faktisk er jeg helt forkert på den.
Jeg gør ting, der ikke giver mening.
Jeg lyver konstant uden grund.
Jeg er træt af mig selv. Så sådan ligger landet.
Måske har du ret.
Men du er det bedste, der nogensinde er sket for mig.
Vi ses i morgen. Så laver jeg kødboller til dig.
Ejeren ønsker at holde sig til Deres menu med én ret.
Det er eksklusivt.
Følg med, så viser jeg Dem køkkenet.
Hvordan gik jobsamtalen?
Godt, tror jeg.
Hvordan er lønnen?
Tortellini?
Har du lavet det?
Jeg får 5000 euro om måneden.
Undskyld, men skærer du ansigt af 5000 euro om måneden?
Jeg burde have sparket dig over skinnebenene, da du var barn,
til de var helt røde.
Ja, spark endelig til ungen, der ikke har nogen mor.
Måske burde du give ham et par flade, mens vi er i gang.
Hør her, Diego.
Træk nu en streg i sandet og fokuser på det, du har.
Tænk ikke på dem, der ikke ville have dig.
For på samme tid var der nogen, der virkelig ville.
En, der ville have dig så meget,
at han har fundet sig i dig i hele din pubertet,
og tro mig, det mindede mest af alt om Vietnam.
Og denne person, som er mig,
elskede dig betingelsesløst
for den, du er.
Og med det mener jeg
en helt enormt stor kilde til irritation.
Okay, du går til tider lidt over gevind, men vi har klaret det indtil nu.
Og det er ikke alle, der gør det. Tro mig.
Jeg har bare ikke lyst til at arbejde der alene.
Så træk endnu en streg i sandet.
Den her pige har måske sine fejl,
men hun finder sig i dig.
Og derfor… bør du holde godt fast i hende.
Hold godt fast i hende.
Det delte badeværelse er ved trappen. Der er aftensmad klokken 19.
Klokken seks om morgenen kører bussen dig til arkivet og tilbage igen klokken 15.
Det er dit værelse, og det er din seng.
Gruppen venter nedenunder om en time.
Velkommen.
Tak.
En rejse til Jordens indre og…
med sko i solen,
med alle, og jeg vil gerne læse meget hurtigere.
Søde, men lidt temperamentsfulde. De hopper fra bane til bane.
Velkommen.
-Goddag, frøken. -Sid ned.
Så er de livlige,
men desværre havde min datter givet mig dem.
Hvad skulle jeg gøre? Smide dem i poolen? Det kunne jeg ikke.
-Ja, meget. -Okay.
Du forsvandt.
Hvad vil du?
Hey.
Du kan ikke bare forsvinde fra det ene øjeblik til det andet.
Hvem lukkede dig ind?
Hvad vil du? Du sagde, jeg ikke var god for dig.
Skal jeg være din sygeplejerske? Hvad vil du?
Hør her. Vent.
Hør her.
Jeg manglede en brik.
Okay?
Jeg har altid manglet den.
Og nu har jeg fundet den.
Det ved du, og det ved jeg.
Og jeg er glad, fordi jeg ved, jeg kan leve et bedre liv nu. Forstår du?
Så du må ikke forsvinde på den måde.
Det var dig, der sagde det. At jeg var et problem.
Du sagde, at vi er to problemer.
Hvis to problemer lægges sammen, hvad får man så? Et stort rod.
Nej, man får to…
Man får to mennesker, som forstår alt det pis, som ingen andre fatter.
Jeg er ligeglad med, at jeg stammer nu,
fordi jeg ved, at min stammen slet ikke betyder noget for dig.
-Selvfølgelig gør det ikke det. -Og med dig…
Jeg fatter ikke, hvorfor du siger alt det pis, du siger,
men det betyder intet for mig, fordi du er god nok, som du er.
Præcis som du er, faktisk.
Stadig to problemer.
Nej.
Vi er som… pizza med figner.
Eller mere som… balsamico med chokolade,
og det lyder som noget, der ikke fungerer, men alligevel, og du ved ikke hvorfor…
Men det kræver stadig noget arbejde, ikke?
Helle for at være chokoladen.
Og gider du ikke skille dig af med det tyggegummi?
Men hvis du tager det på den måde, så…
Synes du virkelig, at min røv er stor?
Altså, ja.
-Men jeg kan lide den. -Nej…
Fordi du er blød.
Ja.
Hvad var det, du kaldte mig dengang?
-Hvornår? -Skat?
-Hvornår? -Dengang Diana var der.
Tekster af: Nanette Skjødt Sørensen