Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX PREDSTAVLJA
Puknuo sam.
Što mislite, kako je vašoj kćeri kad vas vidi takvog?
Diego, možda biste trebali uzeti u obzir
da su neke odluke pale
zato što vašu kćer pogađa vaše ponašanje.
Od razvoda ste svako malo u ovakvim institucijama.
Ali da mi onaj nije uzeo brašno, što sam mu i rekao…
Radio sam.
A on ga je stalno premještao.
Ono…
To je kao da vi telefon stavite tu, a ja ga pomaknem tamo.
Onda ga vi vratite,
a ja ga premjestim.
Vi hoćete da bude tu zato što tu i treba biti.
A ja ga premjestim.
E pa eto,
možda bi to i vama diglo tlak, je li tako?
Hoćete reći da vaše ponašanje,
to što ste ostali bez posla,
sve je to zbog čovjeka koji vam je premještao brašno?
Znate li da takvom reakcijom pokazujete slabost?
Možda sam malo izgubio živce.
Bivša žena uvijek se prema meni ponaša kao da sam imbecil.
Misli da nisam dobar otac.
Ne bi trebala misliti da nisam dobar otac.
Čujte,
teško da možemo utjecati na mišljenje vaše bivše.
No svakako bi bilo dobro,
Diego, da vi prestanete tako razmišljati o sebi.
Gledate li pozorno?
Ništa od ovoga…
Tako je, ništa od ovoga
prije ne bi bilo moguće.
Ali sad…
Sad…
jest.
Halo?
Rekla sam ti da sam sinoć bila na onom tulumu?
Bacili su me u bazen obučenu od glave do pete!
A moj mobitel?
Netaknut!
I dalje radi.
Novi Z6.
Malo je reći da je čudesan!
Dajte se uozbiljite!
Znate što je ozbiljno? Ako nešto kažete, morate to i učiniti.
Dostavljača nema. Kako će kruh stići do pekarnice?
Ti si trebao ispeći kruh.
Nije bilo dostavljača da ga odveze.
Ali kruh ionako nije bio gotov.
-Jebi se! -Ona ne razumije.
Misliš da ja odlučujem hoću li ga peći? Misliš da mi odlučujemo? Mi smo surogati!
Jebi se, seronjo!
Susanna, smiri se.
Izvolite, Armando. Slušamo.
Idite vidjeti na Papuu Gvineju ako mi ne vjerujete.
Oni ondje su slobodni. A mi ovdje samo smo njihovi surogati.
Naše pravo ja je ondje.
Ali nema veze.
Važno je da to prihvatimo.
Armando, hoćete reći da se ne osjećate slobodno.
Ali mi vas ni na što ne prisiljavamo.
Naravno da ne.
Ovo je puno suptilnija vrsta zarobljeništva.
Ne odlučujem ja hoću li peći kruh ili ne.
I vi ste surogat.
Mislite da vi odlučujete hoćete li biti psihijatar ili ne?
-Razumijete li što govorim? -Clara, nemojte kasniti.
Jebi se!
Ali morala sam staru odvesti liječniku.
Ne, nisam još gotov.
Samo trenutak, Armando, oprostite.
Mislim da danas niste imali smjenu.
To sam i ja mislila.
Ali pozovu te u posljednji čas, kao da nemaš drugog posla.
Molim vas, nemojte jesti na grupnoj terapiji.
Gotova sam.
Dobro.
Nisam ručala da ne zakasnim.
-Ali stvarno nisam završio. -Jebi se!
Paris, zašto me tako gledaš?
Znaš da sutra završavam s ovim.
Živjet ću kao prije.
Počinje mi i predstava.
Da. A i zato što…
A tko je ovaj?
Što ti radiš, drkaš u parkiću?
Kako je bilo u dnevnom centru?
Dobro.
Ostavljaju li ti dovoljno vremena da tražiš posao
ili moraš ondje biti cijeli dan?
Naći ću ja posao, nema žurbe.
Pusti me da se malo snađem.
Da, snađi se.
Diego.
Za pingvine znaš, je li tako?
Pingvini imaju sposobnost
da izmet iz sebe izbace
snagom deset puta jačom nego što to mogu ljudi.
Kao rafalna paljba!
Ali ne rade to namjerno.
Priroda se za sve pobrinula.
Da bi im gnijezda ostala čista, oni ga daleko ispale. Ištrcnu.
Zamisli da uto naiđe neki tuljanić.
Bio bi zasran od glave do pete.
Tuljanić bi se razljutio.
Ali ne bi imao pravo.
Nema se pravo ljutiti
zato što je pingvin takav stvoren.
Pingvin se nikad neće promijeniti.
Ja sam pingvin. Taj pingvin, to sam ja.
-I nemam se namjeru promijeniti. -Misliš da je meni ovo drago?
Slušaj, dva muškarca zajedno mogu živjeti samo ako su par.
Inače su kao zatvorenici.
Odmah sutra idi tražiti posao
i izvoli se potruditi da na poslu sačuvaš živce.
Ono su bile kretenčine.
Jedina im je želja bila
da mene najure.
Ma kako da ne! Uvijek ispadne da su drugi kretenčine.
Ali kretenčina si zapravo ti.
Imaš kćer,
a divljaš, dobivaš otkaze.
I sve se raspada.
Zdravo.
Bok, zlato.
-Znate da imate 30 minuta? -Znam.
Bok.
Sjedni tu.
Kako si?
Dobro?
Donio sam nešto.
Dva soka.
Tebi breskvu, to najviše voliš.
Organski je.
Da i mama bude zadovoljna.
Kako je u školi?
Dobro.
Fino.
Tata, ti…
Malo si smršavio.
Malo jesam, ali…
Ali sad sam se…
smirio, dobro sam.
Vidjet ćeš da ću sad, malo-pomalo,
sve vratiti na mjesto.
Sve.
Sud grada Rima,
nakon što je razmotrio slučaj gđe Clare Pagani,
odlučio je za šest mjeseci produljiti obvezu odlazaka u dnevni centar
u koji je prethodno već upućena.
-Reci nešto! -Ne.
Reci nešto!
To je ona šupčina Paris.
Budući da je to alternativa zatvorskoj kazni,
podsjećam vas da su dolasci obvezni,
inače vam prijeti zatvorska kazna.
Slučaj ćemo ponovno razmotriti šestog svibnja.
Ali nisam ništa skrivila!
-Šuti! -Nisam ništa kriva.
Ne.
-Sutkinjo? -Što je?
Možemo li porazgovarati o presudi?
-Ono je bio nesretni slučaj. -Ne smijemo izravno kontaktirati.
-Slušajte. -Idite.
Ovo je moj život! S kim da razgovaram?
Zašto me ne saslušate? Molim vas. Zar ste se svi urotili?
Parise!
Ti to mene zajebavaš?
Posrao si me u izvještaju, a to jučer nisi spomenuo?
Ja sam glumica.
Sljedeći tjedan mi počinje predstava. Idemo na turneju!
Razgovarat ćeš s producentom? Vi ćete me otjerati u ludilo!
-Smirite se. -U ludilo!
Ovdje ste zato što vaši postupci imaju posljedice.
Bilo je slučajno, nisam htjela da se zapali.
Slučajnost. Loše je završilo.
-Peh! -Ne surađujete.
-Eskivirate. -Šest mjeseci.
-Čamim tu. -Pasivni ste.
-Ne prepoznajete problem. -Ja sam normalna! Jasno?
Budite sretni što sam izvještaj poslao
prije nego što ste takvi „normalni“ zaskočili sutkinju na parkiralištu.
Kad sam je ja to zaskočila? Više ne smijem ni razgovarati?
-Nema ni razgovora. -Clara, kamo ćete, majku mu?!
Dakle, imate problem.
Jasno?
Niste ovdje iz zafrkancije. Nije to slučajnost.
Utuvite si to u glavu.
Guraj sad, jako guraj.
To boli.
-Boli je. -Donijeli ste rendgenske snimke?
Nisam.
Sigurno ih je ukrao tvoj bratić Giacomo.
Tražit ću da ih vrati, drugi put ćemo ih donijeti.
-Dobro. -Zabilježit ću.
Anna je jedina dobra unuka koju imam.
Ostali su niškoristi.
Idemo, plivaj.
Jako guraj.
Polako.
Jebi se!
Oprostite.
Razumijem ih, imao je pet godina…
Nabijem te, seronjo!
Unuk mi je imao pet godina, nije trebalo tako biti, ali…
Ne viđam ga…
Nabijem te, seronjo!
Fali mi.
Jako sam tužna što ga ne mogu vidjeti.
Osim što te to muči,
kakve još osjećaje u tebi budi?
Sramim se.
Jako.
Susanna, ako se usredotočiš na to da je uzrok tvoja dijagnoza,
i da to ne radiš namjerno, zar ti nije lakše?
A kako bi to mogla? Drže se kao da je gubava.
Koliko već nisi vidjela unuka?
Mjesecima?
Godinama!
-Ljuti li te to jako, Clara? -Naravno. Pet godina!
Žena ima dijagnozu, a oni se boje umjesto da pomognu.
Ma ne, možda to nije strah.
Možda su dijete željeli zaštititi od nečega što ne može shvatiti.
Susanna, imaš pravo sve poslati u kurac. Reci im to.
Ne, nije to primjereno rješenje, ni govora.
Oprostite.
Htio sam pozvati starce iz boćarskog kluba na ručak.
Skuhat ćete nam tjesteninu?
Diego, vi ste kuhar?
Mislite da je to izvedivo? Možete li?
Naravno, Parise.
Odlično. Nazvat ću ih. Nas je desetero.
Mislim da je u kuhinji sve što trebate za carbonaru.
To bi bilo sjajno. Vidimo se poslije, hvala.
Oprosti, možeš se odmaknuti?
Molim te.
Ne, ne mogu tako raditi.
Trebam prostora.
Imam stroga pravila. Ovako ne mogu raditi.
Eto, rekao sam mu trakice, a on sjecka kockice.
Kratke trakice, ne kockice. To su kratke trakice.
Prvo pogledaj, a onda prigovaraj!
Lijevaj! To je već bolje.
Jebi se!
-Potvrđujem. -Ostavi malo vode unutra.
Deset starijih osoba između 78 i 86 godina.
Dobro.
-Sad ćemo isključiti. -Stani! Molim te, ništa ne diraj.
-Koliko si tjestenine stavio? -Osamsto grama.
Rekao sam ti, ne više od 600!
To je previše, očito.
Nije, taman je.
Ma vidi ti chefa!
Previše je. Eto na.
Nabijem te u guzicu!
Oprostite. Već sam dvojici rekla da odjebu.
Dvojici iz boćarskog kluba. Opusti se.
-Odvratno. -Zašto je odvratno?
Odvratno je. Nema dovoljno začina na toliko tjestenine. Odvratno.
-Makni se. -Odvratno je.
Morate me pustiti na miru.
Ne mogu ovako raditi.
Fino je.
Odvratno je!
-Nije, fino je. -Odvratno je.
Uvijek tako poludiš. Misliš da si nesposoban.
Ali carbonara ti je predobra.
-Kušaj, Chipe. -Pojeo sam kreker.
Surogate?
Gina, hajde.
Je li tako? Reci mu.
Fino je.
Stvarno je dobro.
Poslužujemo tjesteninu iz smeća.
-Što radiš? -Nešto moramo poslužiti.
Ma što to radiš?!
Posluži onda ovo.
Koji ti je vrag? Što to radiš?
Hoćeš me opeći?
Bolestan si.
E nisam!
-Chipe, državna tajna. -Da.
Hajde, Gina, pomozi mi.
Uzmi dva.
Nosi. Dva!
Uzmi i ovaj. Hajde.
-Hvala. -Čestitam!
Clara, dođi. Diego isto.
Dođite.
-Izvrsno je. -Da?
Odsad ćemo tako svaki dan.
Što hoćeš reći?
Da vani nitko nije plaćen da vas razumije,
da vas sluša i ima razumijevanja za vaše traume i razloge.
I zato će sad oni izvana ući ovamo
kako biste vi dobili priliku pokazati da ste sposobni za interakciju.
Pečenje kruha stavljamo na led, otvaramo se za javnost.
Restoran?
Žele da otvorimo restoran.
Točno. Nešto jednostavno.
Kuhara već imamo, osim ako vi mislite da ne možete.
Clara, budući da vi tvrdite da vam ovdje nije mjesto,
najbolje da vi sve vodite.
Zašto ja?
Ne želim voditi grupu. Oprosti, ja sam stvorena za nešto drugo.
-Kako to ne vidiš? -Želite izaći odavde?
Uvjerite me.
Diego, možete li sutra skuhati rižoto ili glavno jelo?
Ali ja kuham jedno jelo na dan.
Dobro? Samo jedno.
Ne rižoto i glavno jelo. Da im ne bih još i desert spremao!
Dobro, shvatila sam.
-Ja određujem pravila. -Shvaćam!
Ja sam glavni.
Zašto se na meni iskaljuješ?
Zato što mi se to čini suludo, da budem iskren.
-Idiotski. -Mogao si ga odbiti.
-Ali pristao si. -Odbio sam.
Što sam mogao reći, da nisam sposoban?
Ne znam.
Ali na meni se ne iskaljuj.
Tu skreni. Tu smo.
-Tu? -Da.
Dobro.
Ova.
Vrana ti je mozak popila.
Prava se javila!
Ti koja podmećeš požare u kućama!
To govore?
-Što? -Da ja podmećem požare?
Pa i ja sam demolirao hotel.
Ne vrijeđam se ako mi to kažu.
Van! Idi kući!
Idi!
-Otkopčat ću pojas. -Hajde!
Uzet ću torbu.
-Pa idem. -Muž mi je bio bolestan.
Imao je tumor.
Bila sam uz njega dan i noć.
Dan i noć.
Zaspala sam jedan jedini put…
Pripalila sam cigaretu.
Zastori su se zapalili.
Nisam namjerno.
Bio je to nesretni slučaj, kvragu.
Jebiga.
A tvoj muž?
Je li poginuo?
Nije, ništa mu nije bilo.
Ali nakon svega što sam za njega učinila,
poslije kemoterapije,
bolnica,
poslije te silne muke,
on se oporavio.
I ostavio me, okom nije trepnuo.
Shvaćaš?
Bila sam pod stresom.
Izvan sebe.
A on me ostavio.
A sad kažu da ja potpaljujem kuće.
Boli ljude briga.
A čovjek ostane sam.
Sam samcat.
Znam ja to.
Kao što si danas rekla, ako se netko razboli,
ljudi se preplaše.
Tako ti je to.
Hvala ti
što si me dovezla.
Mogu li ući?
Moram piškiti.
Kako to misliš?
Pitam mogu li ući.
Hoćeš ući?
Hoćeš…
-Hoćeš… -Ma što je?
Spetljat ćeš se s prvim koji naiđe?
Ne, stvarno mi se pripišalo.
Kamo ćeš? Ne možeš ući. Kamo si krenula?
Što to radiš?!
A što misliš?
Ovdje me svi poznaju!
Ma ti si luda!
ČESTITAMO!
S VESELJEM JAVLJAMO DA JE VAŠ ZAHTJEV ODOBREN
I VAŠ JE RESTORAN SAD VIDLJIV NA NAŠIM STRANICAMA.
U sferi mašte,
ondje gdje se sreću ludilo i genij,
mjesto je gdje vaše nepce može doživjeti najveća i najukusnija iznenađenja.
Imam ja svojih problema!
Kod mene su izvanzemaljci
i ako ne pripazim, odnijet će mi mamu.
Ali ja ti to nisam rekao.
Ludilo u smionom jelovniku chefa koji zaslužuje zvjezdicu.
Ludilo u prezentaciji jela.
Ludilo u jazz koncertima koji će do kasno u noć pratiti
posljednju čašicu Bakhovog slatkog eliksira.
U ovom hladnjaku vlada kaos.
Dakle, zeleno povrće na dno,
korjenasto povrće u sredinu,
a cvjetača i slično na vrh, valjda je jasno zašto.
Ludilo u posluživanju…
Ja ću riješiti opskrbu tekućinom. Prijam.
…koje doslovno ostavlja bez riječi.
Taj dragulj smješten je na skrovitom i tajnom mjestu
čiju ćete adresu dobiti tek nakon rezervacije
kako bi se gostima zajamčila
što veća povjerljivost i ekskluzivnost.
Što je to?
Ma to je… Samo… Da meni bude lakše.
-Da? -To je naše stvarno, slobodno ja.
-To te smiruje? -Da.
Zato što si lud!
-Ne. -Ljudima je nelagodno.
-To je istina, moja istina. -Ulijevaju strah!
-Tako ja izražavam istinu. -Ma kakvu istinu? Miči to sranje!
Ne, to je moja istina!
-Nije to nikakva istina, baci to! -Da se nisi usudila!
U tebi je dio mene!
-Ne bih rekla. -U tebi…
-Surogate, miči ovo sranje! -Ja se zovem Armando!
Neka ti ih.
Možda vam je dan bio grozan,
možda mrzite svoje kolege
ili se osjećate manji od makova zrna,
ali čim kročite u Monroe,
to će vam čarobno mjesto vratiti vjeru u svijet, iznenadit će vas dobrodošlicom ,
toplinom
i fatalnim šarmom svoje vlasnice.
Sviđa li ti se?
Jako. Hvala ti.
Stavit ću ti je.
Oprosti, tata.
Mama je.
Čiji je to mobitel?
Moj, dobila sam ga na dar.
Zlato, ti si još premalena za mobitel.
Tko ti ga je dao? Mama?
I ona.
Zajedno su ga izabrali.
Oprostite.
Oprosti, ti si socijalna radnica?
Reci mi, misliš li da je sociološki normalno
da desetogodišnja djevojčica ima ovakav mobitel?
Vaša žena ima skrbništvo. Ona odlučuje.
A ne, nije ga ona kupila. Kupio ga je onaj majmun.
A ovo je moja kći.
Ne bi on trebao odlučivati hoće li ona dobiti mobitel.
-Zar ne? -Da, mir.
-Smirite se. -Nego ja, možda s njezinom majkom.
-Smirite se. -Ali on ne.
-Smirite se. -On je nitko i ništa!
On je nula!
Zlato…
Oprosti, dušo, čuj…
Lupio sam.
Nije bilo namjerno.
Lupio sam.
Diego, ja to više ne mogu izdržati.
Ne mogu.
Paris kaže da izazivam antagonizam.
Ja! Misliš li ti da ja izazivam antagonizam?
-Što je? -Diego!
Ti si provalio u kuću i sve porazbijao.
Rekao si da više nemaš ključ!
-Ne smiješ biti tu. -Pusti me, prijavit ću te!
Više nikad nećeš vidjeti Biancu! Ometao si posjed!
-Nisam. -Nećeš je vidjeti.
Okrenuo si ključ triput!
Htio si da ispadne da je netko provalio, ali primijetila sam!
Ti si okrenula ključ triput kad si zatvarala, kao što je i pravilno.
Zanimljivo kako su uništene samo Damianove stvari.
Uselio se u našu kuću i ostat će?
Živi u našoj kući s Biancom?
-To se tebe ne tiče. -Reci.
Ponovit ću. Nećeš viđati Biancu.
-Ni pod nadzorom. -Nemoj tako!
-Nećeš je vidjeti. -Nemoj to govoriti.
-E pa kažem ti. -Nemoj.
Što se zbiva?
Clara, molim te. Ne sad.
Ovaj luđak mi je provalio u kuću i sve porazbijao.
-Prestani! -Eto.
Ne bih rekla. Diego je prespavao kod mene.
Probudili smo se…
Kad, maco? U 11? Dakle, to nije mogao biti Diego.
Joj, možda su lopovi?
Sigurno nisu ništa odnijeli?
Meni je rekao da više nema ključeve.
A jako ću se uzrujati ako imaš.
Spavao si s njom?
Nisi joj rekao?
Oprostite, vi ste?
Clara.
A ti si sigurno Diana. Možemo li na ti?
Žestoko se jebu!
-Susanna! -Oprostite.
Droljo!
Nije kriva, ima Touretteov.
Uključili su me u rehabilitacijski proces.
Dolazim jedanput na tjedan da stvorim kontinuitet
između svakodnevnog života i života u centru.
Je li tako, mili?
Onda sam možda ipak ja zaključala vrata.
Pod stresom sam.
Idem ja sad.
Drago mi je da si dobro.
Oprosti.
-Bok, Diana. -Bok.
Provalio si joj u kuću?
-Profesionalna si lažljivica. -Ne spominji tu riječ.
Ona sad misli da si se promijenio
i da imaš simpatičnu curu.
U deset godina nijedanput mi se nije ispričala.
Nema na čemu.
Ali svi su ondje dosadni. I stari.
Znam, ali nije sve tako crno.
Evo vam deset žetona.
Kako to misliš, nije sve crno?
Mislim da ćemo se danas ti i ja…
malo proveseliti.
Kva-kva!
Ovom pedalom upravljaš svime. Nagazi je kad ubrzavaš, otpusti kad kočiš.
Ali bojim se!
Ne moraš se bojati. Sjeti se onog tipa u domu, naciljaj ga i pras!
Ravno na njega!
Pras!
Bok!
Adelaide, idem na blagajnu po još žetona, može?
Odmah se vraćam.
Evo me odmah!
Anna?
Kamo je otišla?
Anna?
Još deset žetona, molim vas.
Adelaide!
Jebemti!
Adelaide!
Stani! Adelaide!
Što se dogodilo?
Upomoć!
Što je bilo?
Liječnici kažu da se ne naprežeš.
Samo ti je malo napuknulo zapešće.
Jeste li je cijelu pregledali?
Dobro jutro.
-Pozdrav. De Pascalis. -Dobro jutro.
Ravnatelj doma za starije gdje gospođa živi.
-Što se dogodilo? -Ništa.
Kao što sam više puta ponovila,
gospođa i ja mirno smo sjedile na klupi,
a ona je najednom pala.
Ne znam je li udarila glavom, zato bi trebalo napraviti CT,
da budemo sigurni
da joj neće prsnuti žila u mozgu kad se vrati u dom
i da neće umrijeti zbog neke pizdarije.
Adelaide,
jesi li pala kad si ustala s klupe?
Lijepo smo provele dan.
Baš nam je bilo zabavno.
Dođite potpisati otpusno pismo.
Ne razumijem kako stariju osobu mogu povjeriti nekomu takvom.
-Sudačkom odlukom. -Clara.
Stalno upadate u situacije koje je teško obraniti.
Molim vas, skinite tu narukvicu.
Bok.
Znaš da Susanna hoda naokolo
i svima koje sretne govori: „Žestoko se jebu!“
Svi misle da smo ti i ja par. Shvaćaš? Svi!
Pa što onda?
To je čak i Paris čuo.
-Što me briga što je on čuo? -Još dvije ćufte.
Žestoko se jebu! Oprostite.
Četvoricu je poslala u kurac!
-Recite nešto! -Nisam namjerno.
Nisi namjerno, ali ipak jesi. Idi i ti u kurac.
I cijeli dan tako.
Po cijelom centru govori: „Žestoko se jebu!“
Pa normalno je da mi to smeta, zar nije?
Ako to čuje…
Je li normalno da napraviš sranje, ja te spasim, a ti to zataškavaš?
-Jesi li poludjela? -Što si to rekao?
Ti si lu…
-Smiri se. -Jesi li rekao „luda“?
Jesi.
Nisam luda!
Nisam… luda!
Jasno?
Nisam luda, umorna sam!
Imala sam težak dan!
Umorna sam!
Žena ima težak dan, ali ne!
Reći ćemo joj da je luda!
To ćemo joj reći!
Imala sam težak dan.
Ma daj.
Ne mislim ja da si ti luda.
Bar ne u kliničkom smislu.
Aha, smiješno ti je!
Malo.
Kaže čovjek koji ometa posjede.
Ne.
-Da. -Ne!
To je moja kuća!
A on je u mojoj kući!
I spava u mom krevetu, koristi se mojim noćnim ormarićem
i svaki dan se umjesto mene budi s mojom kćeri!
Imaš pravo.
-I onda ja ometam posjed? -Smiri se.
Imaš pravo.
To mi digne tlak.
Bojim se da će me…
Bianca zaboraviti.
Moja majka,
kad sam imao četiri godine,
napustila me.
Otišla je preko noći,
više je nisam vidio, nikad!
Ne sjećam se ni majčinog lica.
Imam tristo usranih slika svog oca,
ali da ga jebeš, niti jednu jedinu majčinu sliku.
Jedno sam zapamtio.
Da je uvijek pjevala…
Marilyn.
-Marilyn? -Marilyn Monroe.
Aha.
Shvaćaš? Ne želim da se to ponovi s Biancom,
da zaboravi kako ja izgledam.
-Sranje, pada kiša. -Da.
Onamo.
Pas mater!
Mokra si kao miš.
Lijeva kao iz kabla!
Zvoni ti mobitel.
Da.
Halo?
Dobra večer.
Da.
Ne, žao mi je. Sve je popunjeno sljedećih šest tjedana.
Da.
Ne.
Naravno!
Samo se vi javite.
Čekat ćemo, laku noć.
Ništa.
Što je to popunjeno sljedećih šest tjedana?
Ništa.
Ti to mene zafrkavaš? Bio sam tu, čuo sam te.
Ma ništa. Samo sam pisala neke recenzije na…
-Na? -Otvorila sam stranicu.
Profil, na internetu,
za restoran koji ne postoji,
ali da postoji, bio bi kao naš.
Znači, smišljaš laži o kuharskoj radionici?
Ružno zvuči kada to tako kažeš.
Stani.
Evo, pročitaj.
„U Monroeu ste kao u njujorškom Villageu,
samo bliže kući,
sve je profinjeno i vrhunski.“
-To si ti napisala? -Ne, nisam ja.
Napisao je netko tko nije bio, kad je pročitao moje recenzije.
Shvaćaš?
Ne.
Ljudi ove recenzije više-manje pišu
iako nikad nisu bili u restoranu.
A mene onda zaspu pozivima za rezervaciju, a ja uvijek kažem da smo puni.
-Ali smije li se to? -Naravno.
-Ne. -Da.
-Ne, to se ne smije. -Naravno da se smije.
Tražio je od nas da vodimo lokal. Nije nam rekao da ne maštamo.
Uostalom, ljepše mi je tako.
Naprijed, otključano je.
Slobodno?
Uđi samo.
Da.
-Uđi. -Bok.
Sjedni.
Dobili smo više od tisuću mejlova.
Kakvih mejlova?
Za restoran Monroe.
Onda nemoj govoriti „mi“, molim te.
Dobro.
S posljednjeg mjesta probili smo se na 1500. Za tri dana.
Oho!
Zašto Monroe?
E, to moram donijeti.
Moja teta u drugom koljenu bila je Ruskinja.
U jednom trenutku otvorila je restoran u Rusiji,
genijalna ideja, gdje je nastupala.
Bila je ista Marilyn.
Nekom apsurdnom kombinacijom gena ja sam ispala pljunuta svoja teta.
Na audicijama kažu: „Ti si pljunuta Marilyn.“ Pa neka onda bude Monroe.
Ali Marilyn je bila plavuša i imala je plave oči.
Bila je brineta ofarbana u plavo, operirala je nos i izravnala vlasište.
-Bila je plavuša plavih očiju. -Nije, razmisli.
Na fotografijama se to ne vidi dobro. Imala je crne oči.
Madež, da ne bude savršena.
-U filmovima se vidi… -Stvorili su mit. Same laži.
Gledaj filmove.
Moraš se obrijati?
Ne, pripremam jela za fotografiranje.
-Pjenom za brijanje? -Da.
Ti to ozbiljno?
Hoćeš reći da je ovo lažno?
Ma daj!
Pa to je ludnica.
Vidjela sam kako to radi
moj prijatelj umjetnik.
Ja ne bih dodavao te bobice, znaš.
Prekrasno.
Ta nije ispala tako dobro kao ova.
-Koja? -Ova.
Zato što je ovo malo prazno.
-Malo je previše bijelo. -Trebalo bi nešto u stilu…
-Što da stavimo? -Što je ovo?
Ne, to je slično laku.
Ne, treba nam pjena od lososa.
Pjena od lososa. Kako ćemo to?
Stavi svoje stopalo.
-Ne. -Da.
-Neću. -Hajde.
-Jaje ćemo na njega. -Ni govora.
-Daj stopalo. -Daj svoje!
Moje je dlakavo.
Molim te, stavi stopalo na tanjur.
Kako da stavim stopalo?
Nagni ga prema svjetlu.
Tako. Budi mirna.
-Tako? -Da.
-Bljak. -Miruj.
-Fuj. -Mirna budi.
Dobro.
-Slikaj. -Ne miči se.
-Hajde, brzo. -Budi mirna.
-Ovako? -Da, ne miči se.
-Tako! -Da vidimo.
Dakle!
Ludo, ha?
-Da. -Preludo.
Uzet ćemo ovu.
Pa ovu.
Kako me ti doživljavaš?
Ne ti osobno.
Općenito kao muškarac,
doživljavaš li me kao ženu i što misliš o meni?
Pojma nemam.
Recimo…
ono, izgledaš mršavo,
ali zapravo, ako dobro pogledaš,
ono, imaš veliko dupe.
Ali čime se ti konkretno baviš?
NAJBOLJA GLAVNA GLUMICA
Svime pomalo.
Reklamama,
filmom, televizijom.
Ali nikada te nisam vidio.
Dođi vidjeti što sam posljednje radila.
Samo malo.
Gledate li pozorno?
Ništa od ovoga…
Da ,
ništa od ovoga
prije ne bi bilo moguće.
Ali sad…
Sad…
Sad jest.
Snimala sam s tim jednim korejskim redateljem,
u rekonstruiranom studiju u Njemačkoj,
u istočnom Berlinu.
Super je!
Ali ni ovo nikad nisam vidio.
Logično.
Za azijsko tržište je. Nisi je ni mogao vidjeti.
-Možeš li ponovno pustiti? -Naravno.
Ne, zlato.
-Da! -Ne.
Gledaj.
Piše da je to fino mjesto, konobari nose crno.
Zove se Monroe?
Da, radim ondje, naravno.
Gledaj, imaju čak i tvoju sliku.
Vidiš?
„Chef je unikat na rimskoj sceni,
spoj otmjenosti i rafiniranosti.“
Tko je chef?
Ja.
Ja sam chef.
Pa to je totalna fora!
Daj me jednom odvedi.
Pa,
to je…
Bianca mi je rekla da želi doći
i vidjeti gdje radim.
Što da radim? Da je dovedem ovamo?
Ne.
Ovamo je ne možeš dovesti.
Nakenjaj joj nešto.
Onda ću te ja fotošopirati da joj pokažeš.
-Vidi kako je ovo dobro. -Ne mogu.
Ja nisam kao ti.
Ne mogu joj lagati u oči.
Osjećam se kao govno, eto.
Pa dobro.
Kako hoćeš, ja ti pomoći ne mogu.
Svi ponekad moramo učiniti nešto što ne želimo da nađemo rješenje.
A da ga stvarno otvorimo?
Što?
Monroe.
Kako to misliš?
Objavit ćemo adresu i otvoriti.
Otvorit ćemo Monroe da Bianca može doći ovamo.
-Ne možemo. -Možemo.
Ne možemo. Monroe ne postoji.
Ako dodamo adresu, postojat će.
Ne samo da ne postoji, Monroe je moj. Moj!
Bianca bi se mogla ponositi nečim što ja radim, razumiješ li?
Ma čime? Ovo je odvratno!
Monroe ne postoji, nije otvoren i točka!
-Koji me vrag tjerao da ti kažem za site! -Pa naravno.
Ti samo mlatiš jezikom, ali kada treba nešto poduzeti,
usereš se.
Samo izmišljaš te gluposti, za drugo nisi sposobna!
Zato što si lažljivica.
-Lažljivica si! -Što hoćeš ti?
-Što hoćeš? -Što ti hoćeš?
Ti si se usrao da će ti ona oduzeti kćer!
-Ti! A ne ja! -Jebi se!
Jebi se!
Pokupi jelovnike.
Koji ti je vrag?
Svaka čast.
Čestitam.
Uvijek smiren i sabran.
-Što će ti krpa? To neće pomoći. -Ja se bar trudim.
Zar nemaju negdje nekakva kliješta?
Da, mislim da su u onoj ladici.
Ako Paris dozna, najebali smo.
Ti si šupak!
-Daj meni. -Evo, vodoinstalateru.
-Hajde! -Otišao je ventil.
Mural je uništen!
-Samo je izblijedio. -Armando…
-Jebi se! -Oni dolaze.
-Da, 20 cm vode, a još je svuda i prskalo! -Dobro.
Jebi se!
-Dajte da… -Jebi se!
-Znam da ti je to drago. -Nije mi drago.
-Dosta! Pokušajte se smiriti! -Ne veselim se.
I to je život.
Treba se nositi s frustracijama.
Gina, molim te, prestani s time!
No dobro. Pokušajmo se stišati.
I osluhnuti što osjećamo iznutra.
Izvolite, Chipe, recite.
Ostao sam bez posla.
I to u meni izaziva popriličnu tjeskobu.
Clara, to vam je smiješno?
„Ostao sam bez posla“ četiri dana, dok se sve ne osuši.
Odmaramo se. Dobro nam je došlo.
Ma nemoj!
Tu si već tri godine.
A ne možeš ni sjediti u krugu.
Kakve to veze ima?
-Zar je to važno? -Važno je!
Žestoko se jebu!
Diego, nekako ste napeti, srditi.
Nećemo o tome.
Ali, znate,
da ovo ignoriramo,
ne bismo došli do spoznaje da svi ovdje mogu nešto izgubiti.
Ne.
Neki nemaju što izgubiti
zato što nemaju ništa.
Ništa.
On se vara.
Svi u ovoj radionici imaju nešto važno.
Na primjer?
Na primjer, sebe,
priliku da učine nešto drukčije, nešto intimno, da nešto podijele.
Mogu izgubiti sve.
Možeš li namjestiti na 15 ili 19, molim te?
A ne na 17, to je…
Hvala.
Tko je?
Ne znam. Ja ne idem.
Tko je?
-Tko je? -Clara.
Što hoćeš?
Otvori.
Zašto?
Otvaram!
Stani. Ne unutra!
Pričekaj malo.
Zdravo.
Živiš s ocem?
To je samo privremeno.
Stalno me gnjave pozivima. Jedan me zove triput na dan.
Rekla sam da smo puni do Božića, pa je tražio rezervaciju za Božić.
Daj zamisli!
Pa što onda?
Onda…
Onda znači da pristaješ?
Otvaramo?
Jako griješimo.
-Vjeruješ li mi? -Ne.
-Dobro. Vjeruješ li sebi? -Što hoćeš reći?
-Ne, ne vjerujem sebi. -Ne valja. Trebala bi.
Razmišljao sam. Samo su tri problema.
-Prvo, kako se naglašava? -Drugi slog.
Zove se Monroe.
Dobro. Drugo, ja spremam samo jedno jelo na dan.
Ne dva, jedno.
Treće, što ćemo s ostalima? Svi su malo…
Ništa. Ne moramo im ništa reći.
-Ne moraju znati. -Ali ljudi su svinje.
Bit će grozni prema njima.
-Istina. -Počeo bih carbonarom…
Jeste li ikad osjetili da vas nemogućnost komunikacije sputava?
Da, nemogućnost komunikacije.
Ona grozota koja nas obuzme i izazove osjećaj strašne usamljenosti?
Koja nam u kosti utjera strah od tuđe patnje?
Da, zato što je to istina.
Tuđa patnja izaziva silan strah,
a mi ne znamo zašto.
Možda je ignoriramo da je izbjegnemo?
Da pokušamo uključiti?
Dakle!
Zar nije super?
Chipe? U što si se zabuljio?
Eto, da malo promijenimo.
Sumnjivo ponašanje u restoranu. Ponavljam…
Ne znam zašto, ali meni je lijepo.
Ono, ostavlja dojam.
Poručuje nešto dubokoumno. Odjebi, konju!
Armando!
Hvala.
A da prebojiš sve ovo?
Tako možeš pokazati svoj talent.
Ali ovaj put upotrijebi boju.
Jebi se!
Iz te misli rađa se novi kolektivni doživljaj
kakav nudi Monroe,
gdje najsubverzivnije suvremene performanse
prate standardno rafinirani okusi koje stvara naš chef.
Svaku noć, jedno neponovljivo jelo.
Gina se bavi nemogućnošću komuniciranja
i najdubljom ljudskom usamljenošću.
Pospremam.
A tu i je i figurativna umjetnost Surogatovih murala
koja pobuđuje sumnju da je naše istinsko ja negdje drugdje,
slobodnije i sretnije.
Dijalog, željen koliko i porican,
svake noći upriličuje naš umjetnik Chip.
A ako imate sreće da vas posluži Susanna,
zamislit ćete se nad nasiljem u današnjem društvu.
Svjestan si da ako objavimo adresu,
ljudi će ovamo stvarno i doći?
Baš zato ovo i radimo.
Dobro.
Daj ti.
I zato, umjesto da se preplašite,
ovaj put dopustite drugima,
neznancu, luđaku ,
da vam prirede jedinstveno iskustvo.
Bez brige.
-Možda vam je luđak… -Mir.
…puno bliže nego što zamišljate.
Misija obavljena.
Dobro. Isključit ću svjetlo.
Nabijem ga u guzicu!
Ponovno upalite svjetlo, prijam. Upalite svjetlo, čujete?
Hvala.
Situacija izvan kontrole. Ponavljam, situacija izvan kontrole.
Nastavljam inkognito, ali trebam pojačanje.
Što se dogodilo večeras?
Ne znam.
Mislim da ja to ne mogu.
-Mogu li danas ostati u kuhinji? -Ne.
Ovo je teško poniženje.
Susanna.
Digni glavu, izgledaj ponosno. Moraš ostati smirena.
Jamčim ti da večeras neće biti prigovora.
Jednostavno se zabavi.
Hajde, navali.
Pa može carbonara za sve.
Što bismo trebali reći?
Trebali biste naručiti piće.
Pa da!
Točno.
-Pet piva. -Jebi se, gnjido! Jebi se!
Oprostite.
Pet piva.
Opičeni su!
Vučete nas za nos!
Tko zna što nam sve niste rekli!
-To je dio performansa. -Tko zna!
Znam da se događa nešto što nam niste rekli!
-Što je bilo? -Sve sam vidio!
O čemu ti to? Ti si lud!
-Smiri se. -Što se događa?
Nije posolio vodu. Diego se razljutio.
Sve zato što je to urota.
Nešto nam ne govoriš, reći ću Parisu!
Da nisi ni prismrdio Parisu, jesi li me čuo?
Smiri se.
Ne, smiri se!
-Prestani! -Hoću mamu!
Sve sam vidio! Sve sam pročitao!
Na internetu postoji site.
-Vi varate! -Mama!
Mamice! Hoću mamicu! Nemoj me ubiti! Hoću svoju mamu!
-Smiri se. Daj mi to. -Pogledaj me.
-Hoću mamu! -Pogledaj me.
-Smiri se. -Gledaj me.
-Hvala.
Ma ti si sišao s uma!
-Prijeti mi! -Nije istina!
-Prijeti mi! -Ne prijetim!
Nisam sišao s uma. Postoji urota.
Priseban sam.
-Priseban? Imao si nož u ruci! -Paris je došao!
-Sranje! -Čuo je vrisku!
Zovi Parisa. Prijetio mi je nožem. Svi ste svjedoci.
-Ja sam svjedok. -Nije istina!
Susanna, ne miči se!
Prestani!
-Postoji urota. -Da.
Nema nikakve urote!
Samo smo se malo reklamirali.
-Jasno? -Da.
-Dobro? -Da.
Eto. Malo smo se reklamirali.
Zato…
da bismo nešto zaradili
i otišli na Papuu Gvineju.
I bili slobodni.
Eto.
-Da bismo bili slobodni? -Da.
Je li tako?
-Da. -Eto vidiš.
-Sigurno? -Ma da.
Tako je. Diego govori istinu.
Dakle, dosta sad.
Sad će ova grupica luđaka svima lupiti kontru
timskim radom.
Može? Mi smo tim.
Vani je sva sila ljudi i večeras se moramo iskazati.
To bi Paris trebao vidjeti.
Kako smo se iskazali. Eto.
Dakle, sad…
Tjestenina. Nije posoljena i hladna je.
Dobro, posoli po vrhu ili radi ispočetka. Strpjet će se 10 minuta.
-Zaboravi. -Zašto?
Nema više tjestenine. Gotovo.
-Nismo očekivali toliko ljudi. -Imam još 20 narudžbi.
-Idi kupiti. -Ja?
-Da, hajde. -Sad?
-Da. -Bez pojačanja?
Da.
Armando, napravi mi mirepoix od jagoda.
-Što? -Sitno ih nasjeckaj.
Tako ja kad zaboravim sol, posolim po vrhu.
Nije to sol, nego šećer.
Počinju od kraja. Počinju desertom.
Dobro. Gina, idi u blagovaonicu, nema nikoga, i sredi stvar.
Hajde, bez brige.
-Dobro. -A sad?
Nekima otrgni listove.
Tako, savršeno.
Vrhnje!
Kava.
Vrhnje.
U elementu je.
Tako, jagoda i…
keks.
Et voilà!
Tko će kušati?
Odmah ide van, nema vremena.
Susanna, ti ćeš sad izaći i reći da je ovo ekskluzivna večer
zato što večeru prezentiramo au contraire.
Ne s takvim pogledom. Sigurno, mirno.
Ako ti u to vjeruješ, i oni će. Dobro?
Au contraire.
Hajde, idemo!
Idemo, možemo mi to!
Možemo, nego što!
-Hej. -Što je?
Bravo.
Možeš li objasniti što je ovo?
Marketing.
Vanjski svijet ulazi ovamo.
A mi se snalazimo.
Večera au contraire.
-Mogu li vam nešto reći? -Da.
Zaista fantastično. Skidam kapu.
-Hvala. -Hvala vama.
Doviđenja.
Cijelu su mi večer dijelili komplimente. Svi.
Meni isto. Ali zašto?
Ne znam.
Kako si?
Je li tebi jasno da smo uspjeli?
Uspjeli smo!
Kamo idemo?
Govori tiho.
Evo.
-Tu. -Jesi li sigurna?
Prati mene.
Prvo nogom. Hajde!
Ja mislim
da je ovo ilegalno.
Naravno da jest.
-Naravno da je ilegalno. -Hajde!
Samo su me jedanput uhvatili.
Ma je li?
Oho!
Pa ovo je ogromno!
Joj!
Osamnaest, devetnaest.
Dvadeset!
Ja hvatam!
Ne!
Razvaljujem!
Dosta.
Mrtva sam umorna.
Bilo kako bilo…
ti si genijalka.
Zašto?
Zato što ti je na pamet pala ta suluda ideja,
a pogledaj što si od nje stvorila. I pogledaj na što si mene natjerala!
Ono, shvaćaš?
Ali…
Nije to bila moja ideja.
Pročitala sam u časopisu, netko je to učinio u Londonu.
-Stvarno? -Da.
Ali ti…
Ti si to odlično izvela.
A ono s mojim mužem nije bilo baš kao što sam ti rekla.
-Nije? -On se bavio financijama.
Nikad ga nije bilo i…
zanemarivao me.
I tako sam ja…
Svašta sam izmišljala,
da idem na audicije na kojima nisam bila
ili na tobožnje kazališne turneje.
Ali kod tebe sam vidio plakate.
Lažnjaci.
Ti si ih izradila?
-Sve? Sve je lažno? -Sve.
A onda me jednog dana otišao gledati u kazalište.
Nije me bilo, naravno.
A kad se vratio kući,
ja sam napravila strašnu scenu.
Optužila sam ga da me vara s kolegicom iako sam znala da to nije istina.
Znala sam, ali…
Samo sam htjela da me vidi. Načas.
-Grozno je kada te ljudi ne vide. -Pregrozno.
I onda mi je rekao da me ostavlja.
A ja sam njemu rekla…
Ne znam kako mi je to palo na pamet, ali rekla sam:
„Ako me ostaviš, zapalit ću zavjese. Kad nabrojim do tri.
Jedan, dva, tri.“
Pogledao me s onim izrazom lica: „Hajde, baš da te vidim.“
I što ti preostaje?
Ako to ne učiniš, gubiš kredibilitet.
-I zato sam morala zapaliti zavjese. -Pa naravno.
-Razumiješ li? -Svakako.
Ali onda,
nisu se zapalile samo zavjese nego cijela kuća.
I susjedova kuća.
Susjed nije bio kod kuće, ali pas jest i…
I uginuo je. Izgorio.
Ajoj!
Eto, takva sam ja.
Obično govno!
Šaka jada.
Ma ne, nisi.
A čarolija je sad prošla.
Otići ćeš i ostaviti me samu.
Oni misle da imaju pravo samo zato što ih je više.
Tko?
„Normalni“ ljudi.
Ovako ćemo.
Ti i ja, znaš što ćemo nas dvoje sada?
Iskazat ćemo se.
Ti ćeš prestati
izmišljati gluposti.
Da, slušaj.
Ja ću prestati šiziti.
Samo nas dvoje.
Dat ćemo sve od sebe. Pokušat ćemo, može?
Uostalom, mi znamo
na čemu smo.
Jesi li za to da odemo na cornetto?
-Cornetto? -Što kažeš?
Da?
Za osmero?
Ime?
Savršeno. Hvala, doviđenja.
Da?
Rođendan? Da, za koliko ljudi?
Bar dva sata.
Stvarno mi je žao. Jebi se, gade smrdljivi!
Da, pričekat ćemo.
-Stavit ću vas na popis. Ime? -Emanuel.
Gina! Surogat!
Gdje ti je pamet bila? Ovamo dođeš i pokazuješ mi sreću!
-Ovamo dođeš! -Ustani!
On je moje pravo ja!
-Performans. -Luđak.
-On je moje pravo ja! -Dio performansa. Čudesno.
Surogat! Čudesno!
-On je… -Čudesno!
Sjajno! Chipe! Vraga je crnog izgledao kao ti!
Sad se bojim. Previše je ljudi. Bojim se.
To je normalno.
To vam je prvi kontakt s vanjskim svijetom.
Nemate se čega bojati. Ništa vam ne prijeti.
To je prilika, Chipe. Mogućnost.
-Bože! -Sponzor.
Poslali su nam hrpetinu stvari, shvaćate?
Odlično, šefice!
Sviđa mi se to „šefice“. Sve je vani, donesi.
Mi smo među najboljih sto od ukupno 13 500 restorana u gradu.
Preciznije, od 13 501.
Daj zamisli.
Ovo je prijava koju su podnijeli lokalni stanovnici.
Žale se oni starci iz boćarskog.
Gospođice, znate li vi da uopće ne smijete puštati glazbu?
Zašto ne smijemo puštati glazbu?
Imate li dozvolu?
Gle.
Jesam li ti rekla da ću to srediti? Evo, jesam.
Bianca dolazi danas.
To je dobro, zar ne?
Pa daj živni malo!
Današnji jelovnik?
Tjestenina u umaku.
Tjestenina u umaku?
Bit će prefino.
Bok.
Skuhao sam što najviše voliš.
-Krasno je ovdje. -Hvala. Eno stola.
Odmah se vraćam.
Hvala.
Jako je fino!
Uživajte u večeri. Vraćamo se ubrzo.
Dobra večer svima.
Večeras ću otpjevati pjesmu koju posvećujem prijatelju
zato što…
Ma zna on zašto.
Odnose je. Stvarno. Ono je signal.
Što ti je? Zašto si stala?
-Imam napadaj panike. -Ali…
To je bila baš lijepa gesta. Nastavi.
-Neću. -Ako ti nećeš, ja ću.
A to je puno gore, vjeruj mi.
-Hajde, pjevaj. -Ne. Ne dolazi u obzir.
-Nemoj da moram sam. -Ne.
-Hajde! Kako ono ide? -Ne, molim te.
„I don't aspire.“
-I… -…don't aspire.
Rekao sam ti!
Šala. Ispričavam se.
Jebi se!
Užasno pjevaš!
Prava se javila!
I što si to obukla?
S perikom!
Zašto?
A baš sam se potrudila.
Otpjevala sam tvoju pjesmu.
-Nisi, ja sam je otpjevao. -I ja sam pjevala.
Da nisam ja došao…
-Ja sam više otpjevao. -Ali i ja sam pjevala.
-Joj, oprosti. Mislila sam… -Ne.
Sve je u redu.
Stvar je samo u tome…
To nije…
Nije primjereno.
Točno. Zapravo nije…
Oprosti, zašto nije primjereno? Ja baš mislim da jest.
Ono,
s obzirom na sve moje probleme,
ako još i tebe pribrojim…
Znači, ja bih bila problem?
Pa ono,
da se upustim…
s nekim poput tebe,
oduzeli bi mi Biancu i više je ne bih vidio.
Osim na sudskoj raspravi.
Jebemti!
Jebote!
Pa jebote.
Jebote!
Mogu li razgovarati s poslovođom?
Prigušio sam svjetla i ljudi su se rasplesali.
Imamo problem.
Ondje isto.
I ondje.
Trojica.
Zdravo. Što se događa?
Dobra večer. Ne znam znate li, ali za glazbu u restoranu trebate dozvolu.
Pokažite je.
Shvaćam, mislite da glazbu puštamo bez dozvole?
Dovoljno je da je vidimo.
Naravno da je imamo. Ja vam kažem.
Moram provjeriti. Donesite je.
Oprostite, imamo je. Pokazat ćemo im.
Imamo je mi.
Da, ali smeta mi kad mi netko ne vjeruje.
Zato što sam ja profesionalka i imam je!
-Evo. -Što ste učinili?
Opalio sam se u nos dok sam otvarao vrata.
Evo je.
Vi to nas zafrkavate?
Zašto?
Zato što je ovo krivotvorina. Odakle vam?
-Krivotvorina? -Krivotvoreno je.
Ne smijete puštati glazbu. Zaustavite ih. I legitimirajte.
Vas dvojica, pregledajte osobne na ovoj strani, a vi na onoj.
Sad ćemo vidjeti.
Ne dajte im osobne.
Budite dobar primjer i prvi je pokažite.
-Ne dajte osobne! -Smjesta mi dajte osobnu!
Požar!
Gori!
Svi van!
Ne dajte im van!
-Progovorila je! -Požar!
Van! Svi van!
-Jebi se, sroljo! -Molim?!
-Ja sam državni službenik! -Nabijem te, državni službeniče!
Svi smo slobodni!
-Bianca! -Svi slobodni!
-Bianca! -Što je bilo?
-Što si učinio? -Ništa, ogrebao sam se.
Dođite, ovamo.
-Idemo ovuda. -Slobodni!
Tata, nisam znala da pjevaš. Bilo je super.
Dođi, idemo.
Slobodni! Svi smo slobodni!
Kolika je globa?
Najednom vas to zanima?
-19 000 eura. -Dobro.
Malo previše za jednu pjesmu.
Krivotvorili ste dozvolu.
Uvrijedili ste policiju. Zapravo ste ih baš pretukli.
Bio je jedan dečko, imao je 17 godina. Uzimao je heroin, uglavnom ga je pušio.
Ali strast su mu bile tablete, kemija.
Bilo je tu speedballa, evi.
I LSD-ovskih tripova.
Lizerginska kiselina potiče osebujne, fantastične doživljaje,
ali to se skupo plaća.
Pojavljuju se zastrašujuće vizije, užas.
Jednom ga je jedan od rijetkih prijatelja pozvao k sebi,
a prijateljev mlađi brat baš je kupio moped.
I lijepu novu kacigu.
S vizirom preko cijelog lica, u više boja, skupu.
Zamolio ga je za kacigu.
Prijatelj je nije htio posuditi, bila je nova.
A onda je nekako, u igri,
prijatelja i njegovog brata uspio vezati leđima za leđa.
Čim ih je svezao,
uzeo je kacigu i novčanik i otišao.
Kacigu je prodao,
nakupovao nenormalnu količinu droge i nakljukao se.
Htio je odgovoriti onima koji su ga na nosilima nosili u hitnu,
ali riječi mu nisu dolazile.
Bio je priseban, ali nijem.
Prepao se.
Znate što sam tad shvatio?
Da sam se ljutio, premda nisam shvaćao na koga,
i htio sam sve uništiti, ali zapravo sam sebe zeznuo.
Shvatio sam da ako makar djelić energije usmjerim u nešto drugo,
možda od života stvorim nešto korisno.
Tad sam to odlučio i uspio.
Među prvih sto restorana. Jesi li ti svjesna što si postigla? Ha?
Nevjerojatno. A sve si ih i zaposlila.
I više se nisu sramili. Zapravo su se ponosili.
A onda si sve upropastila.
Ne ide mi u glavu zašto.
Uvijek podlegneš najgorim instinktima.
Evo.
-Što je to? -Premještaj u rezidencijalni centar.
Kako to mislite?
Premještena si.
Što znači rezidencijalni? Da ondje spavam?
-Da. -Ne.
-Ne želim. Ne. -Žao mi je, ostati ne možeš.
-Ne odlučujem ja. -Ne.
-Ide li i Diego? -Ne, on ostaje.
Bit će posljedica, ali nastavlja gdje je stao.
Znaš zašto si mi ti simpatična?
Zato što je onaj dečko
i dalje tu.
Borim se s njim svaki dan.
Sretno, Clara.
Oprostite.
Dobar dan.
Anna?
Bila sam budna.
Aha.
I ja bih ovdje zaspala.
Uglavnom…
samo sam svratila da ti čestitam Božić.
Uživaj.
Vidimo se sutra?
Ne sutra.
Sljedećih nekoliko tjedana dolazit ću malo rjeđe.
Tužna si, što je bilo?
Izgledaš katastrofalno.
Ma,
nije da samo izgledam katastrofalno.
Zapravo sam…
sva nikakva.
Radim stvari koje nemaju smisla.
Lažem kao pas bez ikakvog razloga.
Gadim se samoj sebi. Eto.
Možda imaš pravo.
Ali ti si nešto najbolje što mi se u životu dogodilo.
Vidimo se sutra. Napravit ću ćufte u umaku.
Vlasnik će zadržati vaš jelovnik od jednog jela, sviđa nam se ta ekskluzivnost.
Izvolite, pokazat ću vam kuhinju.
Kako je prošao razgovor?
Dobro, mislim.
Koliko ti plaćaju?
Tortelini?
Ti si ih radio?
Plaćaju mi 5000 eura na mjesec.
Oprosti,
pet tisuća na mjesec, a ti objesiš nos?
Trebao sam te lemati po goljenicama dok si bio mali
tako da ti noge budu sve crvene!
Pa da, mali nema mamu, zašto ga ne bismo malo cipelarili?
Ma treba mu raspaliti i još koju pljusku za dobru mjeru.
Slušaj, Diego.
Sad podvuci crtu
i koncentriraj se na ono što imaš.
Ne misli na one koji te nisu htjeli.
U međuvremenu se pojavio netko tko te itekako želio.
Netko tko te toliko želio…
da te trpio
cijeli tvoj pubertet,
koji je, vjeruj mi,
bio čisti Vijetnam.
A taj čovjek,
taj netko, a to sam ja,
volio te bezuvjetno,
takvog kakav si.
A to znači,
kao strašnog,
neopisivog
gnjavatora.
Pa dobro,
malo si opičen.
Ali nekako smo dosad gurali.
A to ne uspije svatko,
vjeruj mi.
Ma nemam volje ovaj posao prihvatiti sam.
Onda podvuci još jednu crtu.
Ta djevojka
možda ima svojih mana,
ali te trpi.
I zato,
ne puštaj je iz ruku.
Ne puštaj je.
Zajednička kupaonica je kraj stuba.
Večera je u sedam.
U šest ujutro
autobus će vas odvesti u arhiv i vratiti u tri popodne.
Ovo je vaša soba, a ovo vam je krevet.
Za jedan sat dođite dolje u grupu.
Dobro došli.
Hvala.
Putovanje u središte Zemlje i…
s cipelama na suncu,
sa svima, i volio bih puno brže čitati.
Lijepo, malo nepredvidljivo,
zato što skaču iz traka u trak i izvode zvijezde.
Dobro došli.
-Dobar dan, gospođice. -Sjednite.
Dakle, živahni su,
ali nažalost, moja kći dala ih je meni.
Što mi je preostalo, da ih bacim u bazen? To ne bih mogla.
-Da, jako. -Dobro.
Nestala si.
Što hoćeš?
Ne možeš tek tako ispariti dok okom trepneš.
Tko te pustio da uđeš?
Što hoćeš?
Sam si rekao da ja nisam za tebe.
Što sad hoćeš, da ti budem njegovateljica?
Slušaj.
Slušaj me.
Falio mi je dio.
Dobro?
Falio mi je oduvijek.
A sad sam ga našao.
Ti to znaš.
I ja to znam.
Sretan sam zato što znam da sad mogu živjeti bolje. Razumiješ?
I zato ne možeš tako nestati.
Ti si to rekao.
Rekao si da sam ja problem.
Rekao si da smo nas dvoje dva problema.
A znaš što su dva problema skupa?
Kaos.
-Ne. -Kaos.
Ne, to su dvoje…
Dvoje ljudi koji razumiju pizdarije onog drugog
koje nitko drugi ne razumije.
Više me nije briga što mucam
zato što znam da se tebi fućka mucam li ja ili ne.
Svejedno je.
Naravno da nije.
A i ti isto.
Ne razumijem
zašto ti melješ one gluposti,
ali meni je to svejedno
zato što ti ništa ne fali takvoj kakva jesi.
Točno takvoj, stvarno.
I dalje smo dva problema.
Nismo.
Mi smo kao…
pizza sa smokvama.
Nešto kao… balzamični ocat s čokoladom,
za što bi rekao da nema logike,
ali umjesto toga, ni sam znaš kako…
Ima još puno posla.
Ali ja hoću biti čokolada.
Možeš li
baciti žvakaću, molim te?
Ali ako tako namjeravaš reagirati, ono…
Ne misliš valjda stvarno da imam veliko dupe?
Pa, mislim.
-Da, ali to mi se sviđa. -Ne…
Zato što si mekana.
Da.
Kako si me ono nazvala?
-Kad? -Maco?
-Ma kad? -Pred Dianom.
Prijevod titlova: Sandra Mlađenović