Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX ПРЕДСТАВЛЯЄ
Я просто зірвався.
Що відчуває ваша донька, коли бачить вас у такому стані?
Дієго, вам слід замислитися над тим,
що деякі рішення були прийняті,
бо ваша поведінка може нанести емоційної шкоди вашій доньці.
З моменту розлучення ви потрапляєте до таких закладів.
Якщо той дурень не чіпав би моє борошно…
Я працював.
А він постійно пересував моє борошно.
Розумієте?
От ви поклали телефон сюди, а я поклав його сюди.
Ви кладете його на місце,
а я знов пересуваю.
Ви хочете, аби він лежав тут, бо тут йому місце.
А я кладу його от сюди.
Власне,
це ж може вас роздратувати, чи не так?
Тож ви хочете мені сказати, що ваша поведінка,
те, що ви втратили роботу,
це все через те, що хтось пересував ваше борошно?
Ви розумієте, що ваша реакція гіперболізована?
Мабуть, я був на межі?
Моя колишня дружина завжди поводиться зі мною, як з ідіотом.
Вона вважає, що я поганий батько.
Але вона не має так вважати.
Дивіться,
ми не можемо контролювати думки вашої колишньої дружини.
Але було б дуже корисно, Дієго,
докласти зусиль, аби ви самі про себе так не думали.
Ви уважно дивитеся?
Такого…
Такого
ще не було.
Але ж зараз…
Зараз
це станеться.
Ало?
Я ж тобі казала, що вчора була на цій вечірці.
Мене кинули до басейну в одязі.
Мобілка?
Працює.
Досі працює!
Новий «Z6».
Amazing is nothing!
Давайте серйозно.
Знаєш, що таке «серйозно»? Якщо ти пообіцяв, маєш це виконати.
Але доставка не приїхала. Як хліб потрапить до пекарні?
Він мав бути готовий. Ти його не зробив.
Але хто б його привіз?
Але він не був готовий.
-Пішов ти! -Вона не розуміє.
Думаєш, я обираю, коли його пекти а коли ні?
Думаєш, ми щось вирішуємо? Ми ж тільки двійники.
Пішов ти!
Сюзанна, заспокойся.
Продовжуй, Армандо. Ми слухаємо.
Поїдьте до Папуа-Гвінеї, якщо не вірите.
Самі побачите. Там вони вільні.
А ми їхні двійники.
А справжні ми живуть там.
Але це нічого.
Головне, це прийняти.
Армандо, ви кажете, що не відчуваєте себе вільним.
Але ж ми вас ні до чого не примушуємо.
Звісно ж, ні.
Бо це підступний вид неволі.
Я не вирішую, пекти мені хліб чи ні.
Ви теж двійник.
Ви думаєте, що самі вирішуєте, бути вам психіатром чи ні?
-Мене зрозуміло? -Клара, більше не запізнюйся, будь ласка.
Пішов ти!
Я мала відвести літню жінку до лікаря.
Я ще не закінчив.
Хвилинку, Армандо. Вибач.
Клара, здається, сьогодні не твоя зміна.
Я теж думала, що не моя.
Тобі дзвонять в останню хвилину, ніби тобі більше нічого робити.
Можеш не їсти під час групової терапії?
Все.
Добре.
Я не їла в обід, аби не запізнитися.
-Але я не закінчив! -Пішов ти!
Чому ти на мене так дивишся?
Ти ж знаєш, що завтра мене тут не буде.
Я повернуся своє життя.
Я починаю ставити спектакль.
Тож…
А це хто?
В чому твоя проблема? Дрочиш у парку?
Як пройшла терапія?
Добре.
В тебе залишається час на пошук роботи або ти маєш проводити там цілий день?
Я знайду роботу. Все під контролем.
Дай мені час обжитися.
Обжитися.
Дієго.
От взяти пінгвінів.
В пінгвінів є здібність
випорожнятися
у десять разів енергійніше ніж люди.
Ніби з рушниці стріляють!
Але вони роблять це не навмисно.
Природа про все подбала.
Аби не забруднювати гнізда, вони випорожняються на велику відстань.
А тепер уяви, що саме в цей момент опиняється тюлень.
Він був би увесь у лайні.
Тож тюленю це б не сподобалось.
І це було б неправильно.
Було б неправильно лютувати,
бо в пінгвінів така природа.
Вони не можуть її змінити.
Я пінгвін. Це я пінгвін.
-І я не змінюся. -Ти думаєш, що мені це подобається?
Два чоловіки не можуть жити разом, якщо тільки вони не пара.
Вони немов два в'язня.
Тож завтра ти почнеш шукати роботу
і зробиш усе можливе, аби не зірватися на роботі.
Ці хлопці були ідіотами.
Вони тільки й хотіли,
що звільнити мене.
Який дивовижний збіг! Усі навколо тебе ідіоти!
Але ж хто ідіот, то це ти.
В тебе є донька,
а ти отак виходиш з себе, втрачаєш роботу…
І усе йде шкереберть.
Привіт.
Привіт, сонечко.
-В тебе є 30 хвилин. -Я знаю.
Привіт.
Сідай.
Як справи?
Добре?
Я дещо приніс.
Два соки.
Абрикосовий для тебе, твій улюблений.
Біо,
тож твоїй мамі має сподобатися.
Як справи в школі?
Добре.
Молодець.
Тату…
Ти трохи схуднув.
Трохи, але…
Але…
все гаразд. Я в порядку.
От побачиш. Потихеньку
усе прийде в норму, як раніше.
Усе.
Суд Рому
після перегляду справи пані Клари Пагані,
призначає відвідування центру допомоги протягом шести місяців,
що було призначено раніше.
-Скажи що-небудь! -Ні.
Скажи що-небудь!
Це все через цього дурня Паріса.
Враховуючи те, що це покарання є альтернативою ув'язненню,
я нагадую вам, що відвідування обов'язкове
під загрозою ув'язнення.
Шостого травня відбудеться перегляд справи.
Але я нічого не зробила!
-Замовкни! -Я не винна!
Замовкни!
Ні.
-Ваша Честь? -Що таке?
Ми можемо обговорити вирок?
-Це ж був нещасний випадок. -Ми не можемо спілкуватися напряму.
-Послухайте. -Відійдіть.
Це ж моє життя! З ким я маю поговорити?
Чому ви мене не слухаєте? Будь ласка! Це що, змова?
Паріс!
Паріс, ви що, знущаєтеся?
Ви написали цей довбаний звіт і нічого мені не сказали?
Я акторка.
В мене спектакль наступного тижня. Гастролі!
Будете розмовляти з продюсером? Ви зводите мене з розуму!
-Заспокойся. -З розуму!
Ви тут, бо ваші дії мають наслідки.
То був нещасний випадок. Я не хотіла усе підпалювати.
Просто нещасний випадок.
-Так сталося! -Ви не співпрацьовуєте.
-Не ходите на терапію. -Шість місяців.
-Я застрягла. -Не робите перший крок.
-Не усвідомлюєте проблему. -Я нормальна! Нормальна!
Вважайте, що вам пощастило, що я відправив звіт
до цього інциденту з суддею та засідкою парковці.
Якою ще засідкою? Ви не можете ні з ким поговорити?
-Ви навіть цього не можете. -Клара, що ви в біса робите?
В вас є проблема.
Гаразд?
Це вам не жарти і не збіг.
Зрозумійте вже нарешті.
Штовхайте. Сильніше.
Мені боляче.
-Вона каже, їй боляче. -Ви принесли рентген?
Ні.
Напевно його поцупив твій кузен Джіакомо.
Я спитаю його та принесу іншого разу.
-Добре. -Я запишу собі.
Анна - моя єдина хороша онука.
Забудьте про інших.
Пливіть.
Штовхайте сильніше.
Потихеньку.
Пішов ти!
Вибач.
Я їх розумію, йому було п'ять років.
В дупу собі засунь!
Моєму онукові було п'ять. Так не повинно бути…
Я його більше не бачу.
В дупу собі засунь!
Я за ним сумую.
Мене дуже засмучує, що я його не бачу.
А окрім засмучення,
що ще ти відчуваєш?
Мені соромно.
Дуже соромно.
Сюзанна, якщо ти сконцентруєшся на тому, що це діагноз,
а не щось, що ти робиш навмисно, ти почуваєшся краще?
І як їй це зробити? До неї ставляться немов до прокаженої.
Скільки ти не бачила онука?
Місяці?
Роки!
-Ти сердишся, Клара? -Звісно! П'ять років!
Людина хворіє. Замість допомоги, вони просто лякаються?
Мабуть, не лякаються.
Мабуть, вони хотіли вберегти дитину від того, чого вони не розуміють?
Сюзанна, в тебе є право всіх послати під три чорти.
Ні, це не рішення проблеми. Так не можна.
Вибачте.
Я хочу запросити літніх чоловіків з боулінг-клубу на обід.
Приготуєте пасту?
Дієго, ти ж шеф-кухар?
Думаєш, це можливо? Ти впораєшся?
Звісно, ми можемо, Паріс.
Чудово! Я їм подзвоню. Нас буде десятеро.
На кухні є усе, що потрібно для карбонари.
Це ж чудово, чи не так? До зустрічі. Дякую.
Вибач.
Будь ласка.
Я не можу так працювати.
Мені потрібен простір.
В мене є чіткі правила. Я не можу так працювати.
Я казав нарізати соломкою, а він нарізує кубиками.
Це коротка соломка, а не кубики.
Подивися ще раз!
Все! Заливай соус! Так краще.
Пішов ти!
-Підтверджую. -Залиш трохи води.
Десять літніх громадян від 78 до 86 років.
Добре.
-Давайте це вимкнемо. -Зажди!
Можеш нічого не чіпати? Скільки пасти ти поклала?
800 грамів.
Я ж казав не більше 600!
Це занадто.
Ні! Все гаразд!
В нас тут шеф на кухні!
Це занадто. Дивися.
В дупу!
Вибачте. Я вже образила двох з них.
Сюзанна, це ж дідусі з боулінг-клубу.
-Це жахливо. -Як це, жахливо?
Це жахливо. На пасту не вистачить соусу. Це жахливо.
-Посунься. -Це жахливо.
Залиште мене в спокої!
Я не можу так працювати!
Смакота!
Це жахливо!
-Ні! Це дуже смачно! -Це жахливо!
Нащо так перейматися?
Ти гадаєш, це жахливо, але ти зробив смачну карбонару!
-Спробуй, Чіп! -Я з'їв крекер.
Двійник?
Джіна, ну ж бо!
Смачно? Скажи йому!
Це смачно.
Це дійсно смачно.
Ми подаємо пасту зі смітника.
-Що ти робиш? -Треба щось поставити на стіл.
Що ти робиш?
Оце постав.
Ти що? З глузду з'їхав?
Обпекти мене хочеш?
Ти хворий.
Ні! Не хворий!
-Чіп, це державна таємниця. -Так.
Джіна, допоможи.
Візьми дві тарілки.
Візьми! Дві!
Ось! Візьми.
-Дякую. -Компліменти шефу!
Клара, підійди! Поклич Дієго!
Приєднуйтеся!
-Смакота. -Справді?
Будемо робити це щодня.
В якому сенсі?
Тут нікому не платять за те, щоб вас розуміти,
слухати, замислюватися над причинами ваших травм.
Зараз до нас завітали гості, тож в вас є чудова можливість довести,
що ви здатні взаємодіяти з навколишнім світом.
Ми припинимо випікати хліб і почнемо відкриватися людям.
Ресторан?
-Вони хочуть, аби ми відкрили ресторан. -Так. Щось дуже просте.
В нас вже є шеф, якщо тільки ви не погоджуєтесь.
А ви, Клара, запевняєте, що вам тут не місце,
тож будете усім керувати.
Чому я?
Я не хочу керувати групою.
Вибач, але ж очевидно, що в мене інше призначення.
-Хіба ви не бачите? -Ви хочете звідси вийти?
Переконайте мене.
Дієго, приготуєш завтра різотто або основну страву?
Я готую одну страву на день.
Тільки одну.
Не різотто та основну страву… Мабуть, ще й десерт їм подавай?
Я зрозуміла.
-Граємо за моїми правилами. -Ясно вже!
Робитимемо, як я скажу.
Чому ти мені це кажеш?
Бо це все просто якесь безглуздя.
-Це маячня. -Ти те ж саме міг йому сказати.
-Але ти погодився. -Я був проти.
Я мав сказати, що не впораюся?
Не знаю.
Але на мені зриватися не треба.
Поверни тут. Ми приїхали.
-Тут? -Так.
Добре.
Ось тут.
Ти навіжений.
Від навіженої чую!
Хто тут в нас підпалює будинки?
Ось що люди кажуть?
-Що? -Що я підпалюю будинки.
А от я, наприклад, знищив готель.
І я на ображаюся, якщо мені про це нагадують.
Все! Виходь! Йди додому!
Йди вже!
-Я зніму ремінь. -Геть!
Візьму сумку.
І піду.
Мій чоловік хворів.
В нього була пухлина.
Я була з ним вдень і вночі.
Вдень і вночі.
Одного разу я заснула
з цигаркою в руці…
Загорілися штори.
Я не навмисно.
Це був клятий нещасний випадок.
Чорт.
А твій чоловік…
помер?
Ні, з ним все було гаразд.
Але після всього, що я для нього зробила,
після хіміотерапії,
лікарень,
після усіх цих страждань,
йому стало краще.
А потім він мене покинув.
Розумієш?
Я була на нервах.
Я була засмучена.
А він просто мене кинув.
А інші кажуть, що я підпалюю будинки.
Іншим усе фіолетово.
А людина залишається на самоті.
На самоті.
Мені це знайомо.
Як ти сьогодні казала,
якщо хтось хворіє,
люди просто лякаються.
Мені це знайомо.
Дякую,
що підкинула.
Можна до тебе зайти?
Мені треба в туалет.
В якому сенсі?
Я питаю, чи можна зайти?
Хочеш зайти?
Хочеш…
-Ти хочеш… -Що?
Тож ти просто отак підеш додому до першого пересічного?
Ні, я просто хочу в туалет.
Що ти робиш? До мене не можна. Ти куди?
Що ти робиш?
А що не зрозуміло?
Тут мене всі знають!
Ти божевільна!
ВІТАЄМО!
ВАШЕ ПРОХАННЯ БУЛО СХВАЛЕНЕ
І ВАШ РЕСТОРАН ТЕПЕР ВІДОБРАЖАЄТЬСЯ НА НАШОМУ ВЕБ-САЙТІ
Саме на межі нашої уяви, де божевілля зустрічається з геніальністю,
можна зустріти найдивовижні та найсмачніші страви,
які ви тільки куштували.
В мене вистачає проблем!
За мною стежать прибульці.
Якщо я втрачу пильність, вони заберуть мою матір!
Я тобі цього не казав!
Божевілля у сміливому меню шефа, що заслуговує на зірку Мішлен.
Божевілля у презентації страв.
Воно також у концертах джазу, які майже до світанку
супроводжують останній келих солодкого еліксиру Бахуса.
Не холодильник, а смітник!
Зелені овочі треба класти на дно,
корнеплоди посередині,
а ось цвітну капусту і таке інше нагору, з очевидних причин.
Божевілля в сервісі…
Я подаю рідину. Кінець зв'язку.
…змусить вас втратити дар мови.
Цей маленький діамант знаходиться у таємному місці,
адресу якого можна дізнатися тільки забронювавши столик.
Саме це гарантує клієнтам
максимальну конфіденційність та ексклюзивність.
Що це?
Це заспокоює мій розум.
-Справді? -Бо це наші справжні «Я».
-Це тебе заспокоює? -Так.
Це тому що ти навіжений!
-Ні! -А от клієнтів це лякає!
-Це правда! Моя правда! -Вони лякають!
-Ось так я виражаю правду. -Яку в біса правду? Швидко змивай!
Це моя правда!
-Ніяка це не правда! Змивай! -Як ти смієш!
В тобі є частинка мене.
-Я так не думаю. -В тобі…
-Двійник! Негайно усе змий! -Мене звати Армандо!
Хай лишається.
В вас може бути поганий день.
Ви можете ненавидіти своїх колег,
або відчувати себе найнікчемнішою людиною на Землі,
Але коли ви приходите до «Монро»,
це магічне місце поновлює вашу віру у світ,
дивує вас привітністю,
затишком
та неперевершеним шармом його власниці.
Тобі подобається?
Дуже. Дякую.
Дозволь.
Вибач, тату.
Це мама.
Чий це телефон?
Мій. Це подарунок.
Сонечко, тобі ще рано мати мобільний телефон.
Хто тобі його подарував? Мама?
Її хлопець.
Вони разом обирали.
Перепрошую.
Перепрошую, ти соц робітник?
Тож скажи мені, чи нормально давати
десятирічній дівчинці мобільний телефон?
Ваша дружина має повне опікунство, рішення за нею.
Але ж не вона купила телефон. Це був той ідіот.
А це моя донька.
Він не має вирішувати давати їй телефон чи ні.
-Ви не згодні? -Тихо!
-Тихо. -Це маю бути я, мабуть, разом з матір'ю.
-Заспокойтеся. -А не він!
-Заспокойтеся! -Не він! Він ніхто!
Він ніхто!
Сонечко…
Я вибачаюся. Слухай…
Я просто зіштовхнув олівці.
Я не навмисно.
Я просто їх зіштовхнув.
Дієго, я так більше не можу.
Не можу.
Паріс каже, я створюю ворожу атмосферу.
Ти теж вважаєш, що я створюю ворожу атмосферу?
-Що не так? -Дієго!
Це ти вломився в дім та все там знищив?
Ти казав, що в тебе нема ключів від дому!
-Ти не можеш бути тут. -Я піду до поліції!
Ти більше не побачиш Бьянку! Це ж проникнення!
-Це був не я! -Ти її не побачиш!
Ти зачинив двері на три оберти!
Якщо ти намагався інсценувати проникнення, я все зрозуміла.
Ти мала зачинити двері на три оберти,
бо так треба робити.
Тільки речі Даміано пошкоджені. Дивно, чи не так?
Тож він тепер остаточно переїхав до нашого дому?
Він живе в нашому домі з Бьянкою?
-Це тебе не стосується. -Скажи мені.
Бьянку ти більше не побачиш!
-Навіть у присутності соц робітників! -Не кажи так!
-Ти її не побачиш! -Не кажи так!
-Кажу. -Не кажи так!
Що таке?
Клара, будь ласка, не втручайся.
Цього ранку цей психопат увірвався в мій дім та усе знищив!
-Стоп! -Ось що.
Я так не думаю, бо вчора Дієго залишився в мене.
Ми прокинулися…
О котрій це було, Зайчику? Об одинадцятій? Тож це не міг бути Дієго.
Мабуть, це були грабіжники?
Впевнені, що нічого не зникло?
Він сказав мені, що в нього нема ключів.
Мене б засмутило, якщо вони були б.
Ти з нею спав?
Ти їй не сказав?
Вибачте, а ви хто?
-Клара. -Клара.
Ти напевно Діана. Можна на ти?
Жорсткий секс!
-Сюзанна! -Вибачте!
Повія!
В неї синдром Туретта.
Мене долучили до реабілітаційного процесу.
Я приходжу сюди один раз на тиждень, аби створити зв'язок між життям в центрі
та поза його межами.
Чи не так, коханий?
Мабуть, це я так зачинила двері.
Останнім часом я дуже нервую.
Я піду.
Я рада, що тобі вже краще.
Вибач мене.
-Бувай, Діано! -Бувай!
Ти вдерся до неї?
-Ти дуже вправно брешеш. -Не кажи так!
Зараз вона думає, що ти змінився і що ти зустрічаєшся з милою дівчиною.
Я вже десять років не чув від неї слів вибачення.
Нема за що.
Але тут усе таке нудне та старе.
Подивися на це з іншого боку.
Ваші десять жетонів.
З іншого боку? Як це?
А отак. Сьогодні
ми будемо веселитися.
Ква!
-Ква! -Ква!
Ти усе контролюєш цією педаллю. Натисни аби їхати, відпусти аби зупинитися.
Я боюся!
Не треба боятися. Уяви собі цього хлопця з дому для престарілих. Бум!
Цілься в нього!
Бум!
Привіт!
Аделаїда, я піду по жетони до каси, гаразд?
Я на хвилинку.
Я зараз!
Анна?
Куди вона пішла?
Анна?
Можна мені ще жетонів, будь ласка?
Аделаїда!
Чорт!
Аделаїда!
Пустіть! Аделаїда!
Що трапилося, Аделаїда?
Допоможіть!
Що трапилося?
Лікарі сказали, нічого страшного нема.
Це маленький перелом.
Ви повністю її оглянули?
Доброго ранку.
-Вітаю. Де Паскаліс. -Доброго ранку.
Директор дому для престарілих, де проживає пані.
-Що трапилося? -Нічого!
Я вже багато разів вам казала:
ми тихенько собі сиділи на лавочці,
і раптом вона просто впала.
Я не знаю, чи вдарилася вона головою, зробіть їй МРТ мозку,
аби впевнитися, що вона може спокійно повернутися до дому престарілих
і не помре від того, що в неї вибухне якась вена в мозку!
Аделаїдо,
ти впала з лавочки?
В мене був чудовий день.
Я гарно провела час.
Треба підписати документи на виписку.
Я не знаю, як можна довіряти літню людину такій дівчині.
-Був суд. -Клара.
Ви продовжуєте потрапляти у дуже складні ситуації.
І будь ласка зніміть цей браслет.
Привіт.
Сюзанна ходить
та каже кожному, кого побачить: «В них жорсткий секс!»
Усі думають, що ми разом. Розумієш? Усі!
То й що?
Це навіть до Паріса дійшло.
-Яке мені діло до Паріса? -Ще дві фрикадельки.
В них жорсткий секс! Вибачте.
Ще й чотирьох гостей обматюкала!
-Скажи їй що-небудь! -Я не навмисно!
Ти не навмисно, але ж робиш. Йди до біса!
Вона увесь день це каже.
Вона волає «В них жорсткий секс!» по всьому центрові.
Я ж маю причини хвилюватися через це?
Якщо це почує…
А порадіти не знаходиш,
що я тебе врятувала? А тепер боїшся чуток.
-Ти божевільна? -Що ти сказав?
Ти боже…
-Спокійно. -Я божевільна?
Так.
Я не божевільна!
Зрозуміло?
Я не божевільна, я втомлена!
В мене був поганий день!
Я втомлена!
Якщо в тебе був поганий день,
тобі кажуть, що ти божевільна!
Так! Скажімо їй!
В мене був поганий день.
Годі тобі.
Я не думаю, що ти божевільна.
Не в клінічному сенсі.
Бачу, тобі смішно.
Трошки.
Каже чоловік, що вдирається до інших додому.
Ні.
-Так. -Ні.
Це мій дім!
Це він вдерся в мій дім!
Він спить у моєму ліжку, користується моїм нічнім столиком,
і кожного ранку бачить мою доньку. Він, а не я!
Ти маєш рацію.
-І це я вдираюся до когось? -Заспокойся.
Все гаразд.
Це мене виводить.
Я боюся,
бо Бьянка про мене забуде.
Моя мати
покинула мене, коли мені було чотири.
Просто пішла серед ночі,
аби ніхто її ніколи не побачив!
Я навіть не пам'ятаю її обличчя.
В мене 300 клятих фотографій тата,
але жодної фотокартки мами.
Я пам'ятаю одну річ:
що вона постійно співала…
Мерилін.
-Мерилін? -Мерилін Монро?
Саме цю пісню.
Розумієш? Я не хочу аби те ж саме трапилося з Бьянкою,
не хочу аби вона забула моє обличчя.
-Чорт. Дощ. -Так.
Ходімо сюди.
Отакої!
Ти вся змокла!
Ллє як з відра!
Телефон!
Так.
Ало?
Доброго вечора.
Так.
Вибачте, але наступні шість тижнів в мене нема вільної хвилини.
Так.
Ні.
Звісно!
Передзвоніть мені.
Я чекатиму. До побачення!
Нічого.
Ти казала, що зайнята наступні шість тижнів?
Та пусте.
Я на дурня схожий? Я ж тебе почув.
Я просто написала відгуки про…
-Про? -Я зробила сайт.
Я створила профіль ресторану,
якого не існує,
але він міг бути нашим.
Тож ти вигадуєш нісенітниці про наш кухарський воркшоп?
З твоїх вуст звучить погано.
Зачекай.
Прочитай.
«У "Монро" ти ніби у селищі посеред Нью-Йорку,
але воно недалеко від дому».
«Чудовий високоякісний сервіс».
-Це ти написала? -Ні! Це не я.
Це написав хтось,
хто прочитав мою рецензію.
Зрозумів?
Ні.
Споживачі пишуть ці відгуки,
хоча ніколи не були в ресторані.
А потім постійно мені дзвонять аби забронювати столик,
але я завжди кажу, що вільних місць нема.
-Але так робиться? -Звісно.
-Ні! -Так!
-Ні, не робиться. -Робиться!
Нам сказали керувати рестораном. Але ж можна трохи помріяти.
І мені від цього добре.
Відчинено!
Можна?
Заходьте!
Так.
-Заходь! -Вітаю!
Сідай.
Ми отримали 1000 листів.
Що?
Щодо ресторану «Монро».
Не кажи «ми».
Добре.
Але з останнього місця ми вийшли на 1500 за три дні.
Овва!
Чому «Монро»?
Хвилиночку.
В мене була тітка з Росії.
Вона вирішує відкрити ресторан у Росії,
де вона завжди виступала. Вона була схожа на Мерилін.
Усе через якийсь дивний генетичний збіг.
На кастингах мені кажуть, що я теж на неї схожа.
Тож я обрала «Монро».
Мерилін була білявкою з блакитними очима.
Вона була брюнеткою, потім стала білявкою.
Зробила ніс та лінію зросту волосся.
-Вона була білявкою з блакитними очима. -Тільки подумай!
На фото це не так видно. Але ж в неї були карі очі.
А потім вони додали родимку.
-У фільмах… -Вони створили міф. Це фейк!
Подивися фільми.
Збираєшся поголитися?
Ні! Я збираюся фотографувати страви.
-З піною для гоління? -Так.
Справді?
Це фейк?
Серйозно?
Оце так!
Я бачила, як це робив знайомий фотограф.
Я б ягоди не додавав.
Чудово!
Ця не така гарна.
-Яка? -Ось ця.
Простір не заповнений.
-Багато білого. -Треба щось…
-Що використаємо? -Що це?
Ні, це як лак.
Треба зробити лососевий мус.
Як ми його зробимо?
Ногою.
-Ні! -Так.
-Ні! -Давай!
-А потім покладемо яйце. -Ні за що!
-Поклади ногу! -Сам клади!
-В мене волосся. -Ні!
Поклади ногу в тарілку!
Як її покласти?
Ближче до світла.
Не рухайся.
-Ось так? -Так.
-Яка гидота. -Не ворушися.
-Яка гидота. -Не рухайся.
Ось так.
-Зроби фото. -Не ворушися.
-Хутчіше! -Не рухайся.
-Ось так? -Не рухайся!
-Ось так. -Подивимося.
Овва!
Це неймовірно!
-Так? -Просто неймовірно!
Ось цю.
І ось цю теж.
Якою ти мене бачиш?
Не саме ти.
Але як чоловік.
Що ти про мене думаєш?
Не знаю.
Ну…
Ти виглядаєш стрункою,
але якщо придивитися,
в тебе великі сідниці, чи не так?
Чим саме ти займаєшся?
НАЙКРАЩА ГОЛОВНА АКТОРКА
Усім потроху.
Реклама,
кіно, серіали.
Але я ніколи не бачив тебе на екрані.
Дай покажу тобі останню роботу.
Хвилинку.
Ви уважно дивитеся?
Такого…
Такого
ще не було.
Але ж зараз
Зараз
Це станеться.
Це було знято з корейським режисером
на студії в Германії
у Східному Берліні.
Це чудово!
Але я цю рекламу теж не бачив.
Це цілком нормально.
Бо це для азіатського ринку. Тож ти не міг її бачити.
-Можна ще раз? -Звісно!
Ні, сонечко.
-Так! -Ні!
Дивися.
Пишуть, що це чудове місце і що всі офіціанти у чорному одязі.
«Монро», так?
Я там працюю.
Дивися! Тут навіть є твоє фото.
Бачиш?
«Шеф ресторану є рідкісним спеціалістом,
в якого єпрофесіоналізм та витонченість».
Хто шеф?
Я.
Я шеф.
Це ж чудово!
Сходимо туди колись?
Ну…
Це…
Бьянка хоче прийти побачити
де я працюю.
Що мені робити? Сюди її привести?
Ні.
Сюди не можна.
Збреши їй. А потім я щось відредагую.
-Подивися на цю. -Я так не можу!
Я ж не ти!
Я не можу просто отак їй брехати, дивлячись їй в очі.
Я почуваюся, як шматок лайна.
Гаразд.
Тож вирішуй сам. Я тобі не допоможу.
Іноді усім нам доводиться шукати вихід з ситуацій.
А якщо ми дійсно відкриємо ресторан?
Що?
«Монро».
Ти про що?
Просто повісимо вивіску «Відкрито».
Відкриємо «Монро», аби Бьянка сюди приходила.
-Ми не можемо. -Можемо.
Не можемо. «Монро» не існує.
Якщо додамо адресу, то існуватиме.
Справа не тільки в цьому. «Монро» - моя вигадка. Моя.
Бьянка могла би мною пишатися. Розумієш?
Та чим тут пишатися? Тут просто лячно.
«Монро» не існує. Його не можна відкрити. Усе!
Нащо я тільки тобі про це сказала?
Ти тільки балакати вмієш. А ось коли настає момент діяти,
тобі лячно.
Можеш тільки брехати!
Брехуха!
-Ти брехуха! -Чого ти хочеш?
-А ти? -А ти?
Це тобі лячно, що твоя дружина забере доньку назавжди!
-Тобі! Не мені! -Пішла ти!
Пішла ти!
Підніми меню.
Який біс в тебе вселився?
Молодець.
Браво!
Розсудливо та спокійно. Як завжди.
-Нащо оця ганчірка? -Я хоч щось роблю.
Десь є плоскогубці?
Отам в ящику.
Якщо дізнається Паріс, нам гаплик.
Ти ідіот!
-Дай мені. -Звісно, пан сантехнік.
-Ну ж бо! -Це клапан.
Малюнок знищено!
-Він не такий яскравий. -Армандо!
-Пішов ти! -Вони тут.
-Двадцять сантиметрів води. -Добре.
Пішов ти!
-Намагаймося… -Пішов ти!
-Ти дуже радієш. -Ні! Не радію!
-Давайте спробуємо заспокоїтися! -Я цьому не радію.
Це теж частина життя.
Усім доводиться стикатися з такою фрустрацією.
Джіна, може досить?
Отже спробуємо заспокоїтися.
Прислухаємося до власних почуттів.
Давай, Чіпе.
Я втратив роботу.
Через це я дуже хвилююся.
Вам смішно, Клара?
Але ж в нас чотири дні, доки все висохне.
Тож будемо відпочивати. Це ж добре.
Щоб тебе!
Ти вже сюди три роки ходиш.
Але навіть в колі не можеш сісти.
І що з того?
-Що з того? -А ось що!
В них жорсткий секс!
Дієго, ви помітно напружені.
Навіть не починайте.
Але…
якщо ми не почнемо,
ми так і не дізнаємося, що в усіх нас є що втрачати.
Ні.
В декого з нас вже нема що втрачати,
бо в них нічого нема.
Нічого.
Але він не правий.
Бо в кожного з нас є щось важливе.
Що саме?
Ви самі,
шанс зробити щось інше, щось особисте, щось для суспільства.
Усе.
Можеш зробити звук на 15 або 19?
Бо 17…
Дякую.
Хто це?
Не знаю. Я не піду відкривати.
Хто це?
Клара.
Чого тобі?
Відкривай.
Чому це?
Відкриваю.
Зачекай. Не туди!
Зажди хвилинку.
-Вітаю. -Вітаю.
Ти живеш з батьком?
Це тимчасово.
Мені постійно дзвонять. Один хлопець вже тричі дзвонив.
Я сказала, що на Різдво столиків нема, він хотів забронювати столик на Різдво.
Можеш повірити?
То й що?
То…
що? Це «так»?
Відкриваємося?
Це величезна помилка.
-Ти мені довіряєш? -Ні.
-Гаразд. А собі? -Ти про що?
-Ні, не довіряю. -Це погано. А треба було б.
Я багато думав. В нас тільки три проблеми.
Як промовляти назву? Мóнро або Монрó?
Монрó.
Я хочу подавати тільки одну страву вдень.
Не дві, а одну.
Що ми скажемо іншим?
Нічого. Ми не маємо нічого їм казати.
-Вони не мають знати. -Люди дурні.
До них будуть погано ставитися.
Так.
Я хочу почати з карбонари…
Ви коли-небудь страждали від нестачі комунікації?
Так так. Нестачі комунікації.
Цієї жахливої нестачі через яку ми відчуваємо так самотньо?
Тож страждання інших лякають нас?
Так. Бо це правда.
Страждання інших людей так лякає нас,
і ми навіть не знаємо чому.
Мабуть, відштовхуючи ці думки ми сподіваємося, що нас це не торкнеться?
Спробуємо увімкнути?
Нічого собі!
Круто, так?
Чіпе! Куди ти дивишся?
Чому б ні?
Підозріла поведінка в ресторані. Я повторюю…
Я не знаю чому, але я думаю, це прекрасно.
У цьому щось є.
Це про щось глибоке. Пішов ти!
Армандо!
Дякую.
Чому б тобі тут не намалювати?
Ти можеш проявити свій талант.
Та цього разу додай кольорів.
Пішла ти!
Новий колективний досвід,
який пропонує «Монро»,
де новаторські арт-перформанси сучасного мистецтва поєднуються
з вишуканим смаком страв шеф-кухара.
Щовечора на вас чекає нова страва.
Мистецтво Джіни виражає нестачу комунікації
і говорить про найглибшу самотність людини.
Я мию стіл.
Не будемо забувати про метафоричне мистецтво Двійника,
що породжує сумнів у тому, що ми це ми. Мабуть, є інші ми,
вільні та щасливі.
Бажаний але провокаційний діалог
щоночі пропонує наш актор Чіп.
Якщо вам пощастить, вас обслужить Сюзанна. Її ексгібіційне мистецтво змусить вас
поміркувати над насиллям у сучасному суспільстві.
Ти розумієш, що якщо ми виставимо адресу,
сюди справді прийдуть люди?
Ми заради цього це й робимо.
Гаразд.
Давай.
Замість того, щоб боятися,
дозвольте іншим:
незнайомцю, божевільному
запросити вас на унікальну та неповторну виставу.
Не хвилюйся.
Бо раптом божевільна людина
може стати вам близькою?
Місію виконано.
Гаразд. Я вимкну світло.
Пішов він до дупи!
Увімкніть світло. Повторюю. Увімкніть світло. Прийом?
Дякую.
Ситуація вийшла з-під контролю. Ситуація вийшла з-під контролю.
Я продовжуватиму стежити, але мені потрібно підкріплення.
Гей!
Що тут таке?
Не знаю.
Я не знаю чи витримаю.
Можна мені залишитися на кухні?
Ні.
Але це принизливо.
Сюзанна.
Сюзанна, вище носа! Тобі треба заспокоїтися.
Гарантую тобі, що сьогодні ніхто не скаржитиметься.
Просто насолоджуйся!
Ну ж бо! Уперед!
Замовимо карбонару на всіх?
Що ми маємо сказати?
Ви маєте замовити напої.
Добре.
Так.
-П'ять келихів пива. -Пішов ти, сраний козел!
Вибачте.
П'ять келихів пива.
Вони неймовірні!
Вони нас обманюють!
Хтозна що ще вони приховують?
-Це частина вистави. -Скільки ще вони приховують?
Ти щось від нас ховаєш!
-Що відбувається? -Я все бачив!
Ви з розуму зійшли?
-Заспокойся. -Що відбувається?
Він не поклав сіль до води. Дієго розлютився.
Але це навмисно!
Вони щось від нас приховують! Я усе розповім Парісу!
Не смій розповідати Парісу!
Спокійно!
-Тихо! -Хочу до мами!
Я все бачив та прочитав!
Я бачив сайт в інтернеті!
-Усю схему! -Мамо!
Мамо! Я хочу до матусі! Не вбивай мене! Я хочу до матусі!
-Заспокойся! Дай. -Подивися на мене.
-До мами! -Дивися на мене!
-Тихо. -Подивися на мене!
-Дякую.
Ви з глузду з'їхали!
-Він мені погрожує! -Це не так!
-Він мені погрожує! -Ні!
Я не божевільний. Це усе змова!
Я нормальний.
-Нормальний? В тебе був ніж! -Паріс тут!
-Чорт! -Він почув крики!
Покликай Паріса! Він погрожував мені ножем! Ви свідки!
-Я свідок! -Це не так!
Сюзанна! Стояти!
Стоп!
-Це змова! -Так!
Це не змова!
Ми просто дали рекламу.
-Гаразд? -Так.
Просто розповіли.
Аби…
заробити грошей
та поїхати до Папуа-Гвінеї.
Та стати вільними.
Ось так.
-Стати вільними? -Саме так.
Чи не так?
-Так. -Ось бачиш?
-Точно? -Звісно.
Дієго правду каже.
Тож заспокоїмося.
Тепер ми, група божевільних, будемо боротися з усіма
та станемо командою.
Гаразд? Станемо командою.
У залі повно людей. Сьогодні ми маємо показати гарну виставу.
Паріс має це побачити.
Має побачити нас у гарному світлі.
Тож зараз…
Паста не солона і не холодна.
Додамо солі після або переробимо. Хай зачекають десять хвилин.
-Не можемо. -Чому?
Пасти вже нема.
-Ми не очікували стільки людей. -В мене ще 20 замовлень.
-Піди купи ще. -Я?
-Так. -Зараз?
-Так. -Без прикриття?
Так.
Армандо, зроби мені мірпуа.
-Що? -Просто наріж на маленькі шматочки.
Якщо забуваю посолити, кидаю сіль потім.
Це цукор, а не сіль.
Тож почнемо з десерту.
Джіна, йди до зали. Там нікого нема. Йди та обслуговуй клієнтів.
Не хвилюйся. Йди.
-Гаразд. -А потім?
Прибери листя.
Ось так.
Крем!
Кава.
Крем!
Він просто митець!
Полуниця і…
печиво.
Вуаля!
Хто куштуватиме?
В нас нема часу.
Сюзанна, зараз ти підеш до зали та скажеш, що в нас ексклюзивний вечір
і що ми подаємо «вечерю навпаки».
Не з таким обличчям, а врівноважено.
Бо якщо у це повіриш ти, вони теж. Гаразд?
«Навпаки».
Ну ж бо!
Ми усе зможемо!
Ми зможемо!
-Гей! -Що?
Молодець!
Не поясниш що тут відбувається?
Маркетинг.
До нас завітали гості,
і ми керуємо процесом.
Вечеря навпаки.
Можна вас на хвилинку?
-Так. -Це було дивовижно. Браво!
-Дякую. -Дякую.
До побачення.
Увесь вечір ми чули компліменти.
Мені теж. Але чому?
Не знаю.
Гей!
Що таке?
Гей.
Ти розумієш, що нам вдалося?
Нам вдалося!
Куди ми йдемо?
Тихо.
Нам сюди.
-Сюди! -Ти впевнена?
Роби як я.
Спочатку нога. Давай!
Думаю
це незаконно.
Звісно!
-Звісно! -Ходімо!
Я сто разів це робила, тільки один раз піймали.
Боже!
Це ж гігантський стадіон!
Нічого собі!
Вісімнадцять, дев'ятнадцять…
двадцять!
Я тебе спіймаю!
Ні!
Я такий щасливий!
Досить.
Я стомлена.
Знаєш?
Ти геніальна.
Чому?
Бо тобі в голову прийшла ця ідея,
і дивися, що вийшло!
А на мене подивися!
Розумієш?
Але…
Це не моя ідея…
Я прочитала це в журналі. Хтось в Лондоні зробив так само.
-Справді? -Так.
Але ти…
Ти добре усе реалізувала.
І про чоловіка я дещо збрехала.
Справді?
Він працював у фінансовій сфері.
Його ніколи не було вдома.
Він не звертав на мене уваги.
І я…
І я вигадувала усіляке:
кастинги яких не було,
театральні гастролі яких не існувало.
Але я бачив постери в тебе вдома.
Це фейк.
Ти їх зробила?
-Усе? Усе фейк? -Так.
Одного дня
він прийшов до мене в театр.
Але мене там не було.
Він прийшов додому
та влаштував мені сцену.
Він сказав, що в нього роман з колегою,
але я знала, що це не так.
Я знала…
Я хотіла, щоб він побачив мене. Хоча б на хвилинку.
-Жахливо, коли тебе не розуміють. -І не кажи.
Потім він сказав, що кине мене.
Я сказала…
Я не знаю чому, але я сказала:
«Якщо ти мене кинеш, я підпалю штори. Рахую до трьох».
«Один, два, три».
Він подивився на мене і сказав: «Ну ж бо! Давай!»
І що мені було робити?
Бо якщо ти не зробиш, тобі вже не вірять.
-І я мала підпалити штори. -Звісно.
-Розумієш? -Так.
Потім…
палали не тільки штори, але увесь дім,
дім сусідів.
Їх вдома не було, а ось собака був.
Собака помер.
Боже!
Усе через мене.
Я жахлива людина!
Ні!
Карета перетворилася на гарбуз.
Тепер ти мене кинеш.
Вони думають, що праві, бо їх більше.
Кого?
«Нормальних» людей.
Зробімо дещо!
Знаєш що ми зробимо?
Будемо кращими людьми.
Ти припиниш
брехати.
Слухай.
А я припиню лякатися.
Для себе.
Будемо хорошими.
Давай спробуємо!
До того ж, ми чудово
усе розуміємо, чи не так?
Хочеш круасан?
-Круасан? -Хочеш?
Ало?
На восьму?
На ім'я?
Чудово. Дякую. До зустрічі.
Ало?
День народження? Скільки вас буде?
Дві години.
Вибачте. Пішов до біса, козел!
Нічого, ми зачекаємо.
-Я вас запишу. Ваше ім'я? -Емануель.
Джіна! Двійник!
Як ти міг прийти сюди та показувати своє щастя?
-Ти прийшов сюди! -Підводься!
Він реальний я!
Це частина вистави.
-Він реальний я! -Це частина вистави.
Двійник! Чудово!
-Але він! -Чудово!
Чіп! Він на тебе не схожий!
Мені лячно. Там дуже багато людей. Мені лячно.
Це цілком нормально.
Це ж ваш перший контакт з навколишнім світом.
Вам нічого боятися.
Це ваш шанс, Чіпе. Ваша можливість.
-Боже! -Спонсор!
Нам надіслали цілу купу речей, уявляєте?
Це чудово, босе!
Мені це подобається. Усе інше на вулиці. Забирайте мерщій!
Ми входимо в топ-100 ресторанів з 13 500.
З 13 501, якщо точно.
Ти у це віриш?
До нас дійшли скарги мешканців.
Це ті дідугани з боулінг-клубу.
Пані, ви розумієте, що не маєте права вмикати музику?
Чому ні?
У вас є ліцензія?
Гей.
Дивися.
Бачиш? Я усе владнала.
Сьогодні приходить Бьянка.
А зараз буде свінг.
Це ж чудово, чи не так?
Скільки ентузіазму…
Яке сьогодні меню?
Паста з соусом.
Паста з соусом?
Буде дуже смачно.
Привіт.
Я зробив твою улюблену страву.
-Тут дуже затишно. -Дякую. Ось столик.
Я зараз.
Дякую.
Дуже смачно!
Смачного! Ми скоро повернемося!
Добрий вечір.
Сьогодні я співатиму для свого друга,
бо…
Він саме знає чому.
Вони її заберуть. Це сигнал.
Що ти робиш?
-В мене панічна атака. -Але…
Слухай, все було добре. Продовжуй!
-Ні! -Або я сам!
Я ще гірше співаю.
-Співай! -Навіть не вмовляй мене!
-Не залишай мене. -Я не співатиму!
-Як там далі? -Будь ласка!
Я ж казав!
Це був жарт. Вибачте.
Пішов ти!
Ти погано співаєш!
А сама що?
Поглянь на себе!
Оця перука…
Чому?
Я ж хотіла створити образ.
Це була наша пісня.
-Це я співав! -Я теж!
Якби я не допоміг…
-Я більше співав! -Я теж співала!
-Вибач. Я думала… -Ні.
Все гаразд.
Просто…
Я просто…
Це якось недоречно.
Так. Я просто…
Але чому це недоречно? Як на мене, це доречно.
Але
якщо до своїх проблем
я ще й тебе додам…
Тож я проблема?
Я маю на увазі,
що якщо я буду з тобою
я більше ніколи не побачу Бьянку.
Суддя це не схвалить.
Чорт!
Можна покликати адміністратора?
Я приглушив світло, і люди почали танцювати.
В нас проблема.
Там теж.
І там.
Три.
Що таке?
Вітаю. Не знаю, чи вам відомо,
але аби вмикати тут музику потрібна ліцензія.
Можна побачити?
Думаєте, ми вмикаємо музику, не маючи ліцензії?
Я просто хочу її побачити.
Звісно, в нас є ліцензія. Я ж кажу.
Але мені треба її подивитися.
В нас є ліцензія. Давай покажемо.
В нас вона є.
Мене бентежить, що мені не довіряють.
Я професіонал! В мене є ліцензія!
-Ось. -Що з вами сталося?
Я вдарився носом, коли відкривав двері.
Тримай.
Ви нас обманюєте?
Чому це?
Цей документ підробний. Де ви його взяли?
Як це підробний?
Підробний.
Тут не можна вмикати музику. Покажіть свої документи.
Ви зберіть документи в цій частині, а ви в тій.
Подивимось.
Не давайте їм документів.
Гарний приклад того, хто має показати їх першим.
-Не давайте їм нічого! -Ваш паспорт!
Пожежа!
Усі геть!
Зупиніть їх на виході!
-Вона ж сказала! -Пожежа!
Геть! Усі на вихід!
-Пішов ти! -Як ви смієте?
-Я державний службовець. -Пішов ти! Службовець!
Ми всі вільні!
-Бьянка! -Ми вільні!
-Бьянка! -Що відбувається?
-Що з тобою, тату? -Так, подряпина.
Ходіть сюди.
-Ходімо. -Вільні!
Я не знала, що ти вмієш співати. Це було дуже красиво.
Ну ж бо. Ходімо.
Вільні! Ми всі вільні!
Скільки там штраф?
Тебе це цікавить?
-19 000 євро. -Гаразд.
Через одну пісню це занадто.
Ти підробила ліцензію.
Потім образила офіцера поліції, а потім навіть вдарила.
Був в мене хлопчисько 17 років.
Вживав героїн, палив.
Його пристрастю були пігулки, хімікати.
«Снігові кульки», ЕВА.
LSD.
Лізергінова кислота дарує особливі фантастичні відчуття,
але за це треба платити.
Бо вона також породжує галюцинації, кошмари.
Одного дня йому подзвонив хтось з друзів.
Він прийшов до нього.
Молодший брат цього друга купив новий мопед.
Та новий гарний шолом.
Різнокольоровий та дуже коштовний.
Він попросив шолом.
Але друг відмовився бо шолом був зовсім новий.
Якимось чином
цей хлопець прив'язав друга та його молодшого брата спина до спини.
Коли вони не могли рухатися, він взяв шолом та гаманець друга і втік.
Він продав шолом,
купив собі цілу купу наркотиків, напигавшись так, немов завтра не існує.
Він намагався щось пояснити санітарам, які швидко заштовхали його в швидку,
але не міг.
Він був у свідомості, але не міг говорити.
Він налякався.
Знаєте, що я тоді зрозумів?
Навіть якщо я був розлючений, не розуміючи на кого,
я хотів руйнувати усе навкруги, я був винним.
Я зрозумів, що якби використовував енергію інакше,
мабуть, я зробив б щось корисне.
У той момент я це вирішив і зробив це.
Топ-100 ресторанів.
Ви уявляєте, чого досягли?
Це неймовірно! Ще й усіх до праці долучили!
Їм не було соромно. Навпаки! Вони собою пишалися.
А потім ви усе зруйнували.
Я навіть не розумію чому.
Ви намагаєтесь бути гіршою частиною себе.
Ось.
-Що це? -Трансфер до лікарні.
Що ти маєш на увазі?
Ви їдете звідси.
Що це означає? Що я там спатиму?
-Так. -Ні.
-Я не хочу. Ні. -Вибачте, це все.
-Я нічого не можу зробити. -Ні.
-Дієго теж їде? -Ні. Він залишиться.
Ми будемо вживати заходи, але він продовжить курс.
Знаєте, чому ви мені подобаєтеся?
Бо цей маленький хлопчик
досі тут.
Я борюся з ним щодня.
Щасти, Клара.
Вибачте.
Вітаю.
Анна?
Я не спала.
Звісно.
Я б теж заснула.
Тож…
Я хотіла привітати вас з Різдвом.
Гарних свят.
Ти прийдеш завтра?
Завтра ні.
Я буду приходити рідше протягом декількох тижнів.
Ти сумна. Що таке?
Ну й вигляд в тебе.
Ну…
В мене не тільки вигляд такий.
Я…
все роблю не так.
Приймаю безглузді рішення.
Я постійно брешу.
Я втомилася від самої себе.
Ось так.
Мабуть, ти маєш рацію.
Але ти найкраще, що зі мною сталося.
Приходь завтра. Я зроблю фрикадельки з соусом.
Власник погоджується на одну страву.
Ми шануємо ексклюзивність.
Ходімо. Я покажу вам кухню.
Як усе пройшло? Тебе взяли?
Думаю, все гаразд.
Скільки платять?
Тортелліні?
Це ти зробив?
5000 євро в місяць.
Вибач,
тобі платять 5000 євро в місяць, а в тебе така пика?
Треба було лупцювати тебе по ногах, щоб червоніли,
коли ти був ще хлопчиськом!
Гарна ідея лупцювати хлопчисько, який росте без мами!
Ну ж бо! Давайте дамо ляпаса!
Послухай, Дієго.
Заспокойся
та сконцентруйся на тому, що в тебе є зараз.
Годі думати про тих, хто тебе не сприймав.
Бо у той же час був той, хто сприймав.
Хтось, хто бажав бачити тебе поруч…
Цей хтось витримав твій…
підлітковий період,
який, повір мені,
був гірше в'єтнамської війни.
Ця людина…
і це я,
любила тебе безумовно
за те, хто ти є.
Любила
цю величезну
колосальну
скалку в дупі.
Гаразд,
ти трохи неврівноважений,
але ж в нас усе вийшло.
Не в усіх це виходить,
повір мені.
Я не можу працювати сам.
Тоді подумай ще раз.
Ця дівчина
може й має недоліки,
але вона тебе терпить.
Тож
тримайся за неї.
Тримай за неї.
Туалет біля сходів.
Вечеря о сьомій.
О шостій ранку
автобус відвезе тебе до архівів та відвезе назад о третій.
Це твоя палата. А це твоє ліжко.
Група чекатиме на тебе внизу за годину.
Вітаю.
Дякую.
Подорож до центру Землі,
що обертається навколо Сонця,
а я хочу читати швидше.
В них є темперамент,
бо вони стрибають зі стежки на стежку, перекидаються…
Вітаю.
-Доброго дня. -Сідай.
Вони живучі.
На жаль, моя донька їх мені віддала.
Що мені було робити? Викинути їх до басейну? Я не могла.
-Так. Дуже. -Гаразд.
Ти зникла.
Чого прийшов?
Гей!
Ти не можеш просто отак зникнути!
Хто тебе впустив?
Що ти хочеш?
Ти ж сказав, що я тобі не пара.
Чого прийшов? Я не буду твоєю нянькою.
Послухай!
Послухай.
Мені не вистачало одного пазлу.
Розумієш?
Завжди не вистачало.
А тепер я його знайшов.
Ти це знаєш,
і я це знаю.
Я щасливий, бо тепер знаю, що можу жити краще, розумієш?
Ти не можеш отак зникати.
Ти сказав це.
Ти сказав, що я проблема.
Що ми дві ходячі проблеми.
Знаєш, що виходить з двох ходячих проблем?
Велика проблема.
-Ні. -Величезна.
Ні!
З них виходить пара людей, які розуміють одне одного,
так як не розуміє ніхто.
Мені все одно чи я заїкаюся,
бо я знаю,
що тобі все одно чи я заїкаюся. Все одно.
Звісно.
А ти…
Я не розумію,
чому ти верзеш дурниці,
але мені начхати,
бо ти прекрасна.
Ти прекрасна така як ти є.
Дві ходячі проблеми.
Ні.
Ми як…
піцца з фігою.
Ми немов бальзамічний соус з шоколадом.
На перший погляд, це не смачно,
але ж якимось дивом…
Нам ще треба багато попрацювати.
Але я хочу бути шоколадом.
Можеш
викинути жуйку, будь ласка?
Якщо це твоя реакція…
Ти не думаєш, що в мене великі сідниці?
Так.
-Так, але вони мені подобаються. -Ні…
Ти така м'яка.
Так.
Як ти мені тоді назвала?
-Коли? -«Зайчиком»?
-Коли? -Коли прийшла Діана.
Переклад субтитрів: Елеонора Мартіян