Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Formålet med en dobbeltidentitet blev soleklart for mig, -
- da jeg begyndte at arbejde for Marvel på fuld tid.
Det kom sig af en samtale, jeg havde med Stan Lee.
Jeg stillede ham et kækt spørgsmål, jeg ikke troede, der var et svar på.
"Hvad er den perfekte Marvel-figur?" Han svarede: "Nu skal du høre."
"Forestil dig Spider-Man stå på toppen af en bygning."
"Han skuer ud over byen og suger indtrykkene til sig."
"Så affyrer han sit net og kaster sig ud."
"Fed sekvens, -
- men fortæl mig, hvem han er, og hvem han elsker."
"Fortæl mig, hvem der elsker ham, og fortæl mig om hans problemer."
"Når han så kaster sig ud, -
- knuger det om hjertet, fordi vi er med i dragten."
"Uden det er han bare en rød og blå dragt i frit fald."
Det fik mig virkelig til at forstå, -
- at alter egoet er den vigtigste ingrediens i en superhelt.
Lige så længe vi har fortalt historier, -
- har der været en om et menneske med særlige kræfter, som vi lærer noget af.
Historierne indgød mig håb om, at helten ville komme og redde mig.
Det sker sjældent i virkeligheden, men i tegneserierne sker det hver gang.
Tegneseriesuperhelte fungerer som vores moralske kompas.
De sætter perspektiv på den verden, vi lever i.
Forskellige generationer får forskellige tegneserier.
Nutidens Spider-Man kan ikke være, præcis som han var for 20 år siden.
Hvem vil tage masken på? Det er det inspirerende ved superheltehistorier.
De handler i bund og grund om at finde ud af, hvem man er.
Tag en vilkårlig Marvel-historie. Uanset hvilke figurer den handler om, -
- så er det altid historien om mennesket bag masken.
I dette Captain America-hæfte fra 1941 -
- kæmper han mod naziskurken Red Skull. Dialogen lød sådan her:
"Vor nations fædre var systemkritikere. Folk, der ønskede et bedre samfund."
Superhelte har været en fast del af amerikansk kultur, -
- siden konceptet blev introduceret i 1930'erne.
Superhelte hjalp os igennem Depressionen og 2. Verdenskrig -
- og videre gennem 50'erne, 60'erne, 70'erne og 80'erne.
Superhelten afspejler vores samtid både politisk, samfundsmæssigt og personligt.
Tegneserier er et meget symbolladet medie, -
- fordi de er så storladne og stærkt allegoriske.
Det indbyder til at skabe nogle interessante sociale narrativer.
Fundamentalt handler det om, hvordan vi vil styre vores samfund.
Skal det ske ved selvtægt eller varetages af politiet?
Mand eller kvinde? Sort eller hvid?
Det er alt sammen spørgsmål, der har med identitet at gøre, -
- og i Marvel-universet tages alle de spørgsmål op.
Marvel har altid været radikalt anderledes som tegneserieforlag.
Deres figurer bebudede på sin vis 60'ernes klassiske Marvel-helte.
Der var den originale Human Torch, ikke at forveksle med ham fra Fantastic Four.
Trods navnet "Human Torch" var han ikke et menneske.
Han var en androide, en kunstig skabning, -
- der med held udgav sig for at være et menneske.
Men allerede her grundlagde Marvel traditionen med -
- helten, der er en outsider i forhold til resten af menneskeheden, -
- men alligevel prøver at passe ind.
Han prøver at hjælpe et samfund, der til tider er bange for ham.
Marvel er gode til at lege med hemmelige identiteter -
- og forståelsen af, hvad en identitet er.
Og det afspejler dybest set den dualisme, vi alle sammen rummer.
Vi er én person på arbejdet og en anden derhjemme.
Og i Marvels regi handler det ikke nødvendigvis om -
- at skjule, hvem man er, men om at stå ved det.
Figurerne ifører sig maske for at blive superhelte.
Forklædningen tillader dem at gøre brug af deres kræfter.
Den ide opstod ikke med tegneserierne.
Før superheltene var der Zorro, der også påtog sig en helteidentitet, -
- som omverdenen ikke kendte.
Om en mand skal dø, er noget, loven afgør.
Det er ikke kun en forklædning. Maske og kostume giver plads til -
- en side af personen, der ikke er synlig i dennes normale identitet.
Ideen om en hemmelig eller dobbelt identitet er spændende, -
- fordi vi alle sammen har flere sider.
På den måde er Spider-Man ligesom alle os andre.
Ideen er, at almindelige mennesker også evner at udrette store ting.
Det gælder mange Marvel-figurer, at de er almindelige mennesker.
Og netop den dobbelthed gør disse overnaturlige figurer til nogen, -
- vi kan relatere til på et menneskeligt plan.
Vi beder vores læsere om at acceptere den enkle præmis, -
- at et menneske kan have superkræfter.
At han kan kravle på vægge eller have ti mands styrke.
Men bortset fra det forsøger vi at skrive så realistisk som muligt.
Hans superkræfter betyder ikke, -
- at han ikke kan have bumser eller kæresteproblemer -
- eller få bihulebetændelse eller måske have lommesmerter.
Vi gør dem ikke så mægtige, at de vinder hver eneste gang.
Mange af tegneserieskaberne fra 30'erne, 40'erne og 50'erne -
- var jødiske immigranter.
Nogle var født i USA af indvandrere, mens andre kom hertil fra Europa.
Og som immigranter levede de til en vis grad et dobbeltliv.
Det er næppe et tilfælde, at Stan Lee var født Stanley Lieber, -
- eller at Jack Kirby var født Jacob Kurtzberg, -
- og at de skabte figurer, der har en dobbeltidentitet.
Én identitet derhjemme og en anden på arbejdspladsen.
Min far havde en hård opvækst.
Det vrimlede med gadebander. Jødiske, irske, italienske ...
Det kom an på, i hvilken karré man boede.
Tegneserier var et nyt fænomen sidst i 30'erne, -
- og de blev hans springbræt væk fra Lower East Side.
De sene 1930'ere var en stærkt antisemitisk periode.
Jøder blev udelukket fra mange universiteter, -
- idrætsklubber og sågar hele nabolag.
Derfor mener jeg, -
- at deres arbejde på mange måder afspejlede deres liv -
- og det, der foregik i verden dengang.
For de uglesete befolkningsgrupper var det en stærk metafor -
- at smide frakken og blive superhelt og begive sig ud i natten iført maske.
Det er en uhyre stærk metafor for, -
- hvordan man kan bidrage til et samfund i oprør.
Det er ikke tilfældigt, at forsiden på Captain America nr. 1 viser -
- Captain America give Hitler en kajeryster. Et stærkt billede.
Det er et af de vigtigste billeder i amerikansk popkulturhistorie, -
- især fordi det er skabt af assimilerede jødiske immigranter.
Det gjorde mange mennesker nervøse. Billedet viser en amerikansk figur, -
- der slår et fremmed statsoverhoved. Vi lå ikke i krig med dem endnu.
Men var der noget, min far ikke brød sig om, var det tyranner, -
- og det standpunkt blev Steve Rogers bannerfører for.
"Hvor meget I end slår mig, rejser jeg mig igen." Sådan var min far.
Én udelelig nation -
- med frihed og retfærdighed for alle.
Superhelten kan betragtes som arketypen på assimilering.
Et ønske om at høre til.
Se bare på Captain America.
Han har gjort flaget til sit kostume. Han er ærkeamerikansk.
Men egentlig er han ønskedrømmen for assimilerede jødiske tegnere, -
- der ønskede at blive accepteret som fuldgyldige amerikanere.
Mange af de tidlige figurer passer interessant nok ind.
Men ser man på de figurer, der ikke kan skjule deres mutation, -
- og som blev skabt efter tegneseriernes guldalder, -
- så begynder man at fokusere på det at være anderledes.
Hvorledes nogen bliver udstødt på grund af deres udseende.
Som barn følte jeg mig altid udenfor.
Jeg passede ikke ind, hvor gerne jeg end ville.
Jeg blev dømt på mit udseende, på det tøj, jeg gik i.
Jeg ville bare være mig selv.
Jeg talte engang med Dwayne McDuffie om vores foretrukne sorte superhelte.
Min foretrukne sorte superhelt er Thing. Han spurgte hvorfor.
Fordi han skiller sig ud, uanset hvor han er, -
- og altid dømmes på sit udseende fremfor på den person, han er.
Og det er noget, jeg tydeligt kan genkende som sort mand.
Thing var min far. Ben Grimm havde samme adfærd som min far.
Eller også var det omvendt. De var to alen af ét stykke.
På sin vis var det sådan, min far opfattede sig selv.
En menneskelignende kraftkarl, der kunne beskytte andre.
Vi kender jo historien om golemmen, et sagnomspundent muddervæsen, -
- der skulle redde jøderne i Østeuropa.
Forfattere skriver ofte om det, de kender til.
Og mange af superheltenes historier er baseret på bibelske fortællinger.
Tag for eksempel Hulk. Han var oprindeligt grå.
Grå som golemmen, der også var inspirationen til Frankenstein -
- og mange andre popkulturfigurer.
Golemfiguren er egentlig ikke en skurk.
Men han ser anderledes ud, så han bliver frygtet og misforstået.
Han er den rodløse nomade. Et meget jødisk verdensbillede.
Jeg opfatter Hulk som en farvet mand.
Når man sammenligner skildringen af Hulk med, -
- hvordan sorte mænd bliver behandlet, mindes jeg et citat fra James Baldwin:
"At være sort og oplyst i USA er at leve i konstant raseri."
Bruce Banner er bange for Hulk. Han opfatter Hulk som et uhyre.
Men Hulk er en del af ham, og Banner er selv en helt.
Den meget enkle præmis er, at vrede forvandler en til et uhyre.
Men hvad hvis den del af ham bliver anbragt i en situation, -
- hvor hans vrede og styrke opfattes som noget positivt?
Det enkle greb lader os betragte vores eget indre uhyre og se, -
- at vi godt kan forsone os med den side af os selv. Det elsker jeg.
Når man har en så enkel præmis, får man rig mulighed for -
- at tilføje dybere mening og følelsesmæssige lag.
Onkel Ben er død, og det er min skyld.
Når man sammenligner Marvels figurer fra 60'erne og 70'erne -
- med DC's figurer fra 40'erne, -
- så er den helt store forskel det psykologiske element.
Spider-Man er en superhelt, men han er neurotisk.
Fantastic Four er en dysfunktionel familie.
Det giver en ny vinkel på stoffet, -
- der ikke var til stede i arketyperne fra 40'erne.
Det, Stan og Jack gjorde, var at gøre figurerne i hvert fald todimensionelle.
De fokuserede mere på personerne i kostumerne og deres problemer -
- end på superhelteseriernes grundlæggende troper.
Batman. Efter en biograftur bliver unge Bruce Waynes forældre myrdet.
Fra det specifikke øjeblik af er lille Bruce Wayne død.
Han bliver derefter til Batman -
- og bruger Bruce Wayne som løftestang for Batmans virke.
Bruce Wayne er masken. Det handler om Batman.
I 60'erne vendte Marvel paradigmet om. Det er Peter Parker, der er vigtig.
Når han tager masken på, bliver det en facade.
Han forvandles til en helt anden end den generte skoledreng.
Han kan pludselig alt muligt, han ikke kan i sin normale verden.
Hos Spider-Man interesserede man sig for Peter Parker.
Hans liv var mere interessant end hans heltegerninger.
Hvad sker der med tante May? Kan han betale sine regninger?
Hvad med hans kærlighedsliv?
Flash Thompson var skolens sportsidiot.
Han hadede Peter Parker og mobbede ham groft.
Men Flash var stor fan af Spider-Man. Det er jo genialt.
Det var endnu en gang Stan, der legede med flere identiteter.
Ethvert ensomt barn ...
Er du ikke et ensomt barn, bør du ikke læse tegneserier.
Ethvert ensomt barn har tænkt tanken:
"De skulle bare vide, hvem jeg egentlig er."
Peter Parker er et klassisk eksempel.
Han er den, ingen regner for noget. Men når han tager masken på, -
- er han ikke bare en sej superhelt, men også rap i replikken.
Det er fedt, at Peter Parker er fåmælt, mens Spider-Man lirer ordspil af sig.
Han gør nar ad skurken og forhindrer ham i at tænke, -
- mens han prøver at holde tale.
Forskellen på den fåmælte Peter Parker og den rapkæftede Spider-Man -
- taler til noget i vores selvopfattelse.
Den, vi er, og den, vi gerne vil være, er her samlet i én og samme figur.
Marvels tegneserier lærte mig -
- at beskrive mig selv med tillægsord og fortælle omverdenen, hvem jeg er.
Ligesom "Den forbløffende Spider-Man", -
- "Den utrolige Hulk" og "Den uovervindelige Iron Man".
Beskrivelserne af de figurer gjorde et stort indtryk på mig.
Nogle gange, når jeg skulle i skole, sagde jeg måske:
"I dag er jeg den uovervindelige Iron Man. De kan bare komme an."
Eller: "I dag er jeg listig ligesom Spider-Man."
Så da hiphop dukkede op, tænkte jeg:
"Kan man fortælle historier om sig selv til musik?"
Hele min karriere igennem udgav jeg mig for at være -
- "den mægtigste skabning i hiphop-universet".
Og den kreative leg med personlighed og identitet kom fra tegneserierne.
Når jeg rapper, er jeg ikke længere -
- den forsagte, bebrillede skoledreng, der læser nørdede tegneserier.
Så forvandles jeg til den mægtige DMC, der nu ikke står for "Darryl McDaniels".
I stedet står det for "Devastating Mic Controller".
En superhelt som D han gør rent bord slår hårdt som Hulk og mægtige Thor
den allermægtigste i hiphop-universet
Man traf meget tidligt et valg.
Stan og Jack anbragte Fantastic Four og Spider-Man -
- og siden Hulk og Iron Man i den virkelige verden.
Indtil da havde superhelte haft hjemme i en slags fantasiverdener.
Superman boede i Metropolis, der var en idylliseret udgave af New York, -
- ikke et virkeligt sted.
Jeg syntes, det var helt vildt, at Peter Parker boede i Queens.
Det var genialt af Stan Lee at placere superheltene i New York.
Det gjorde det virkeligt for mig.
Stan var meget fremsynet, hvilket gav mig håb for Marvel.
60'erne var en uhyre turbulent tid.
Borgerrettigheder, kvindekamp ... Det hele sydede.
Og Stan og Jack skabte en verden, hvor alt det var en selvfølge.
Hele verden var i opbrud, -
- og Stan og Jack bemærker det og reagerer på det.
Steve Ditko begyndte at tegne farvede personer i baggrunden.
Blandt eleverne på Peter Parkers skole var der nu også sorte elever.
Han tegnede dem bare ind, -
- og det blev ikke kommenteret i handlingen. De var der bare.
I et hæfte bliver Spider-Man fanget af Green Goblin og Crime Master.
Nogle betjente kommer og hjælper ham, og en af dem er afroamerikaner.
Er tegneserieforlagene blevet presset af sorte, -
- der vil se flere sorte i bladene?
Jeg kan ikke tale for hele branchen, men der var ikke noget pres på os.
Vi gjorde det, før man talte om det.
For ti år siden udgav vi Sgt. Fury and His Howling Commandos.
Vi kaldte det en krigsserie for folk, der hader krigsserier.
Den promoverede ikke sorte, men den skulle være realistisk.
Blandt figurerne var jøden Izzy Cohen, italieneren Dino Manelli -
- og den sorte soldat Gabe Jones. Sådan har vi gjort det lige siden.
Vores serier rummer både sorte og alle andre slags mennesker.
Der findes nu engang alle mulige slags mennesker i denne verden.
Den, der ændrede alt, hvad angår sorte figurer i superheltenes verden, -
- er Black Panther.
Han debuterede i Fantastic Four, der var Marvels bedst sælgende serie.
Og i det nummer behandles han ganske som enhver anden figur.
At han er en afrikansk helt, er nærmest sekundært.
Han er en gådefuld figur, der inviterer Fantastic Four med til sit hjemland.
Han slår dem til plukfisk i løbet af de første 20 sider, -
- men han viser sig at være god nok. Han gjorde det for at prøve sig selv af.
Det er tarveligt gjort, men Fantastic Four er trods alt superhelte.
Til sidst i historien smider han masken og afslører sig som Wakandas konge.
Ingen siger et ord om, at han er sort.
Når T'Challa smider masken, -
- går det op for læserne, at det er en sort superhelt.
Men Fantastic Four nævner det ikke. Det var bare sådan, det var.
Så hvis man er omgivet af kaos og omvæltninger, -
- så tænker man som læser: "Sådan en verden vil jeg leve i."
Black Panther er konge.
Jeg tror, man valgte det for at gøre ham imponerende, -
- og det er pointen i den første historie.
Formålet var at overraske læserne og imponere dem med den nye figur.
Det fantastiske ved mange af de tidlige superhelte er, -
- at nogle af dem var perfekte fra starten af.
Den første pandekage bliver sjældent ret god.
Men Superman var perfekt. Batman var perfekt.
Wonder Woman var perfekt. Captain America var perfekt.
Og den første sorte superhelt, Black Panther, var også perfekt.
En cool, elegant, flot fyr, der har styr på tingene.
Jeg elsker ham. Han har det hele.
Og en efter en overvinder han medlemmerne af Fantastic Four.
I et tidligere blad besejrede de Galactus, der fortærer planeter.
Black Panther tæver altså dem, der har tævet Galactus.
Ergo må Black Panther være den hårdeste negl i Marvel-universet.
I 1966 stod det klart, at Marvels tilgang til tegneserier fungerede.
Stan og de andre kunne godt se, at de havde fat i den lange ende.
De solgte flere blade end alle de andre.
Der skulle faktisk gå ti år, -
- før konkurrenterne udviklede tilbagevendende sorte figurer.
Her er de figurer, jeg bad John Romita arbejde på.
- Sådan ser han ud i virkeligheden. - Og her er Johnnys polerede version.
Jeg kan rigtig godt lide piloten. Det er fint med en sort kvinde.
Der er et problem med mangfoldighed i tegneserier.
Nok skabes der mangfoldighed i både persongalleri og historier, -
- men i mange år var det sådan, at de fleste forfattere og tegnere -
- var hvide mænd i 20'erne, 30'erne og 40'erne.
Jeg er den første sorte redaktør og så vidt vides også forfatter -
- inden for moderne superheltetegneserier.
Jeg startede som 17-årig uden at ane, at jeg var den første sorte ansatte.
En morgen kom jeg op fra metroen -
- og stak i gadedrengeløb for at komme på arbejde.
Så meget glædede jeg mig.
Først senere kom jeg i tanke om, at sorte ikke løber gadedrengeløb.
Rich inviterede mig ind til DC, så jeg kunne vise mit arbejde frem.
Han præsenterede mig for deres tegnestueleder.
Jeg viste ham mine ting. Alle på kontoret var hvide.
Han kiggede på det og gav mig det tilbage.
Og så sagde han: "Det er nydeligt, men vi har allerede en farvet ansat."
Kort tid efter var jeg til møde hos Marvel.
Jeg mødte chefredaktøren, som vistnok var Jim Shooter.
Han kaldte mig ikke farvet, men lod mig tale med en anden redaktør.
Folk spørger, om der var sexisme. Der var nærmest det modsatte.
Nok var der ikke mange kvindelige fans endnu, -
- og størstedelen af de ansatte var mænd, -
- men alle var mentorer.
På Marvel herskede den åbne dørs politik.
Enhver kunne komme ind med sin mappe, -
- indtil nogen forbarmede sig og sagde:
"Okay, her er en side, du kan rentegne."
Senere på dagen kom der whisky på bordet.
Og så kom der gang i ideerne.
Jeg har slet ikke ord for, hvor sjove alle tosserne på redaktionen var.
Alle på Marvel var bindegale. Det var dybt politisk ukorrekt.
Ja, der blev gjort grin med sorte, men også med polakker, italienere og jøder.
Så når jeg skabte sorte figurer, var det ikke for at være politisk.
I 70'erne øgedes interessen for at udvikle farvede superhelte.
Men de valg, der blev truffet, var ikke altid lige velovervejede.
Mange af tegnerne og forfatterne var meget unge, -
- og deres begrænsede livserfaring smittede nok af på deres historier.
De lod sig præge af deres samtid, og det kom til udtryk i deres arbejde.
Der findes flere eksempler på, -
- at visse figurer ikke blev portrætteret særlig godt.
Især Luke Cage, der blev skabt som en blaxploitation-figur.
Luke Cage blev til på grund af Shaft.
Den film indledte hele blaxploitation-perioden.
Marvel var igennem en blaxploitation-fase -
- med Brother Voodoo og Luke Cage.
Jeg holdt meget af de farvede helte.
Det skyldes min opvækst i Cleveland, der var en meget raceopdelt by.
Mine første sorte venner var tegneseriefans, -
- og jeg syntes, det var synd, at der ikke var flere sorte helte.
Som barn var Luke Cage et af mine yndlingsblade.
Min fætter og jeg opdagede Luke Cage i en døgner i 70'erne, da vi var børn.
Vi læste det blad i laser.
Fordi han var en af de første sorte superhelte, ville de ikke maskere ham.
Nu var der endelig blevet skabt farvede helte.
Så skulle folk også se -
- denne seje retfærdighedsforkæmper, der også var en farvet mand.
I serien var der intet ved Luke Cage, der er som rigtige sorte mennesker.
Hans sprog og adfærd er en bizar misforståelse af, hvordan sorte er.
Mange tegnere har det med at lade sorte figurer bruge slang.
Men det er hvide menneskers forestilling om, hvad slang er.
Man affinder sig med, at disse figurer savner menneskelighed.
Lidt ligesom man elskede James Bond-film som barn.
Som voksen kan man jo godt se, at de er dybt problematiske.
Da jeg skrev Luke Cage i 70'erne, var jeg ikke så woke, som jeg er nu.
Jeg prøvede at skrive historier, der viste respekt for figuren -
- og ikke behandlede ham som noget særligt, men bare som en helt.
Vi udviklede os alle sammen.
Man skuer ikke bare ud på omverdenen og siger:
"Nu er den der." Det er en proces.
Jeg skriver sjældent historier ud fra en sort mands perspektiv.
Jeg er ikke en "sort forfatter". Jeg kan skrive hvad som helst.
Jeg skrev Luke Cage i lang tid.
Jeg tænkte meget over, hvilken fremtræden figuren skulle have.
Jeg gjorde ham ikke ligefrem høvisk, men noget af det gamle måtte ud.
Udgangspunktet var exploitation, men ved at nyfortolke figurerne -
- kan vi gøre dem til vores egne.
Den grovmundede figur med den jernhårde hud -
- er blevet til en kompleks faderfigur og leder, -
- som mange amerikanere kan identificere sig med.
Jeg elsker Luke Cage.
Identitet er vigtig i tegneserier.
Det er de figurer, børn ser op til, og som repræsenterer det gode.
Der er de gode, og der er de onde.
Alle fortjener at se sig selv afspejlet i de medier, de bruger.
Det er vanvittigt, at folk har brugt deres penge på underholdning, -
- der ikke afspejler deres kropstype, klasse, race, seksualitet eller køn.
Tænk, at folk har ladet sig underholde af produkter, -
- der ikke afspejlede de ting eller gjorde det på en ensidet måde.
Tegneserier benytter sig i høj grad af stereotyper.
Derfor ser man tit uheldige portrætteringer af race, -
- fordi man låner fra sociale normer.
Den gyldne tidsalder havde mange stereotype fremstillinger af race.
Der blev propaganderet mod asiater under 2. Verdenskrig.
Engang farvelagde man ligefrem asiater med gult.
Man farvede dem simpelthen gule. Det kan Larry Hama tale med om.
Jeg foreslog, at vi skulle holde op med at farve asiater skriggule.
Hvorfor gjorde vi det? Fordi det havde vi altid gjort.
Måske var det på tide, vi holdt op med det.
I det første nummer af Sgt. Fury var Gabe Jones farvet hvid.
Det skyldes dybest set, -
- at man aldrig rigtig havde haft farvede figurer i tegneserier før.
Der var ingen sorte figurer bortset fra -
- stereotype karikaturer med udstående øjne og store læber.
Så da bladet gik i trykken, troede den farveansvarlige, -
- at det måtte være en fejl, så han blev farvet hvid ligesom de andre.
Stan ringede og skældte dem ud, så det kunne blive rettet fremover.
I de tidlige numre og de tidlige år -
- havde man ikke rigtig en farve til hud, der fungerede.
Gabe Jones ligner mere grå sten i mange af numrene, -
- end han ligner en brun afroamerikaner.
De kunne simpelthen ikke finde ud af at blande rød, gul og blå -
- til en velfungerende farve.
Du kan råbe og skrige, alt det du vil.
Den slags aggression gør bare folk fjendtligt stemt over for dig.
Man får mere ud af at lege med og ændre kulturen indefra.
Da jeg blev ansat hos Marvel, -
- var de ved at genoptrykke blade fra 50'erne, heriblandt Jungle Action.
Serien vrimlede med dybt racistiske historier om -
- blonde jungleguder og -gudinder, der reddede de indfødte.
Jeg sagde til redaktørerne:
"Jeg begriber ikke, at Marvel vil udgive den slags -
- i 1973. Er I vanvittige?"
Jeg sagde noget i retning af:
"Kan I ikke i det mindste gøre en afrikaner til helten?"
De svarede så, at de ville bruge Black Panther i serien.
De var nok ikke helt klar over, hvad det ville betyde.
Eftersom alle var fra Wakanda, ville samtlige figurer være sorte.
Det var aldrig før set i en amerikansk tegneserie.
Don McGregors Black Panther var nyskabende dengang.
Han skabte hele dette futuristiske, teknologisk avancerede samfund, -
- der kaldes Wakanda.
Marvel gjorde ofte noget, der var temmelig fantastisk.
De elskede at lege med troper og vende dem på hovedet.
Black Panther lever i Afrika.
Det mørke, uudforskede Afrika. Trope efter trope efter trope.
Og Wakanda er et teknoparadis og det rigeste land i verden.
Hov, så var det ikke længere en trope.
Det mest interessante ved Black Panthers historie er -
- ideen om et uberørt sort rige, der er både mægtigt og lykkeligt.
At se dette teknologisk avancerede pragtsamfund -
- rørte mig til tårer.
Ku Klux Klan havde dengang fornyet vind i sejlene.
Derfor skrev jeg historien om Black Panther mod Klanen.
T'Challa er sammen med sin kæreste Monica Lynne, og samtalen falder på -
- hendes slægtning, der levede i tiden efter Den Amerikanske Borgerkrig.
Hendes mor fortæller, -
- hvad der rent faktuelt skete med onkel Caleb.
Samtidig viser vi Monica, der tænker på, hvad der var sket, -
- hvis T'Challa havde levet i 1868 i Genopbygningstidens USA.
Det siger noget om, hvorfor folk elsker superheltetegneserier.
Fordi T'Challa øver retfærdighed. I virkeligheden blev Caleb hængt.
Med tiden opstod der et ønske om at bryde det sorte persongalleri op.
De ville sætte Avengers ind for at hjælpe Black Panther.
Men jeg sagde nej.
Jeg ville ikke have, de hvide skulle komme den sorte til undsætning.
T'Challa kan klare det hele selv. Han har ikke brug for andres hjælp.
På et tidspunkt blev Black Panther til Black Leopard, -
- fordi man frygtede associationen til Black Panther Party.
På et tidspunkt blev T'Challa skolelærer i USA, -
- hvilket efter min mening ikke var helt passende for en afrikansk konge.
Alle kan begå fejl. Spørgsmålet er, om man lærer af sine fejl.
Stille!
Stan havde en tendens til ...
At udvikle stærke kvindefigurer var i hvert fald ikke en af hans styrker.
Han håndterede alle kvinder som den kvindelige forsker i gamle gyserfilm.
Smuk, men ikke for kløgtig. Kvinder skulle altid undsættes.
Der er et ret interessant aspekt ved Marvels historie.
Samtidig med at der kom gang i superheltene i starten af 60'erne, -
- udgav de en masse tegneserier om unge kvinder.
Der var Patsy Walker og Patsy and Hedy.
Der var Linda Carter, Student Nurse, -
- en komisk-romantisk serie om en sygeplejestuderende.
Og på en eller anden måde blev de flettet ind i superheltehistorierne.
Heltinderne havde oftest beskedne kræfter.
Wasp kunne skrumpe og stikke folk og flyve omkring.
Sue Storm var en slags husmor i Fantastic Four.
Hun kunne dybest set bare gemme sig ved at blive usynlig.
Mændene fik de fysiske kræfter, -
- mens kvinderne fik peg og posér-kræfter.
Kræfter, hvor man ser godt ud, mens man peger og gør noget ved tankekraft.
Kræfter, hvor man kan være smuk, mens man påvirker folk omkring sig.
Når køn og seksualitet berøres i Marvels serier, -
- udtrykker det i høj grad samtidens holdninger.
Og hver generation har gjort sine fremskridt.
Stan bad mig udvikle en heltinde, der havde ordet "Marvel" i sit navn.
Jeg tog elementer fra tidligere serier såsom Carol Danvers -
- og kædede hende sammen med Captain Marvel-serien -
- i et forsøg på at skabe en feministisk superheltinde.
Da serien begyndte i 1976, var den som så mange andre -
- et forsøg på at berøre det, der var oppe i tiden.
"Kvindekamp er populært. Vi laver en superheltinde kaldet Ms. Marvel."
På den første forside stod der: "Denne dame slår igen."
Mit mål var at skabe en feministisk superhelt.
I første nummer er der en pige, der siger til sin mor:
"Jeg vil være ligesom hende." Det var et vigtigt projekt for mig.
En viljestærk og slagkraftig kvinde, der stod på egne ben -
- og ikke var genstand for romantiske sværmerier.
Serien var stærkt feministisk på en virkelig firkantet måde.
Hun havde briller og midterskilning og var redaktør på Woman Magazine.
Men Marvels helte er jordbundne helte.
De har problemer, og ofte går det dem skidt rent personligt.
Det giver jo god mening, men så passer Carol dårligt ind, -
- eftersom Carol er en uovervindelig, smuk blondine.
Det hænger ikke sammen.
Det handler grundlæggende om mennesket bag masken, -
- men alt, hvad folk kender til Carol Danvers, er kostumet.
Det er en badedragt med langskaftede støvler og et skærf.
Voldsomt upraktisk at tæve skurke i og meget koldt, når man flyver højt.
Men det var en anden tid, og mændenes blik skulle drages.
Kvinder i tegneserier har altid smal talje og store ballonbryster.
Det er en anden form for kvindelighed og en anden form for styrke.
Når kvinder tegnes af mænd, udstyres de tit med mandlige styrkemarkører.
At være en stærk kvinde er ofte mere nuanceret end som så.
Det er ikke, fordi kvinder skal være nogle hårde negle eller stærke på ...
... en socialt acceptabel måde.
Men kvinder, der ikke har nogen fejl og skal se ud på en bestemt måde -
- eller gøre bestemte ting og aldrig må dumme sig, det er bare kedeligt.
Det kan ingen holde af.
Mens min mor studerede, meldte hun sig til flyvevåbnet -
- for at blive jagerpilot, selvom det ikke var tilladt for kvinder.
I stedet blev hun radarobservatør på Englands sydkyst i 1940, -
- hvilket var en sindsoprivende tid at være på det sted med det job.
Så når jeg kender nogen, der gør det i virkeligheden, -
- hvorfor så ikke skrive om noget lignende?
Hvorfor skal kvinder i tegneserier altid bare være kærester?
Hvorfor ikke skabe særegne individer, der må grumme meget igennem?
Eftersom ingen andre gjorde det, kunne jeg lige så godt prøve det.
Det, vi betragter som de nye og anderledes X-Men, kom i 1975.
Man tog en gruppe, der oprindeligt bestod af fem hvide amerikanere, -
- og skiftede dem ud med et internationalt team.
Jeg var teenager, da Uncanny X-Men udkom.
Det tog det bare til et helt nyt niveau for os.
Måske var det noget i tidsånden efter borgerrettighedskampen.
Men det at se brun hud og decideret sort hud ...
Deres forsøg med asiatisk hud var stadig lidt for gule, -
- men det var bare så skønt at se.
70'ernes X-Men er dybt fascinerende, -
- fordi man så aggressivt insisterer på repræsentativ mangfoldighed.
60'ernes X-Men skulle forestille at være anderledes end almindelige mennesker, -
- fordi de var mutanter, men de var bare hvide, privilegerede teenagere.
Serien forløste ikke sit potentiale.
70'ernes X-Men genoplivede den fiktive samfundsgruppe mutanter.
Den antager, at der er talrige mutanter, -
- men at de er vidt forskellige og skal finde fælles fodslag.
Kongstanken med X-Men er, -
- at de er outsidere, der skal beskytte en verden, der hader dem.
Det kan de aldrig løbe fra.
X-Men var de første superhelte, -
- der var de samme med eller uden dragter på.
Ligegyldigt om Wolverine gik i skovmandsskjorte og cowboyhat -
- eller i sit gule og blå kostume, så opførte han sig på samme måde.
Der var ikke noget med at dække over, hvem man var.
Det med at bære maske fungerede bare ikke.
Hvis jeg en dag vågnede op og var blevet forvandlet til Nightcrawler, -
- så ville jeg være bitter. Men hvad hvis jeg er født sådan?
Hvis naturen har skabt mig sådan, hvad er jeg så for et menneske?
Så ville jeg få det bedste ud af det.
Jeg kan klatre på vægge, teleportere og gribe om ting med min hale.
Jeg er bare helt vildt cool.
At skille sig så meget ud fra normalen er enten en fordel eller en ulempe.
Hvorfor skulle det være en ulempe? Nyd det, og se, hvad det fører til.
Chris var ret forud for sin tid, hvad angår mangfoldighed og feminisme.
Mere end nogen anden. Når man ser tilbage på det, -
- har kvinderne de bedste historier i Chris' X-Men.
Han tog også de første spadestik til -
- at lade folk skifte køn, som er ret almindeligt nu.
Engang ville han lade nogen hjernevaske professor Xavier -
- og iføre ham kjole og højhælede, men det følte jeg var over stregen.
Det fascinerende ved X-Men i de år er, at serien i udpræget grad behandler -
- kvinders og homoseksuelles frihedskamp, -
- selvom det aldrig blev nævnt med de ord i bladet.
Homoseksuelle ville have lov til at udtrykke deres identitet visuelt -
- i deres påklædning, dans og kærlighedsliv.
Serien gjorde et forsøg på at afspejle de idealer -
- i mutanternes fremtræden i bladet.
De ligner nogen, der går i drag. Deres kostumer er vildt flamboyante, -
- og det vrimler med episke scener, hvor de tager ud i rummet -
- og ligner en flok diskodivaer.
At se den glæde talte virkelig til mig.
Man må godt være stolt over det, der gør en anderledes.
Spørgsmålet er: Hvem er jeg her i verden?
Hvem er jeg over for mine nærmeste og over for mig selv?
Det var sjovt nok med superkræfter -
- og store optrin, hvor folk flyver i rummet og tæver hinanden.
Men det var bare staffage for en dybere granskning af, -
- hvem man var, og hvem ens nærmeste var.
Opdagede man X-Men, opdagede man også andre mennesker, der forstod en.
Jeg voksede op i Bronx i en barsk periode.
Tegneserier var et tilflugtssted, især hvis man ville skjule sider af sig selv.
Som homoseksuel genkendte jeg isolationen -
- og parallellerne mellem at være bøsse og være en X-Man.
For første gang følte vi, at vi var en del af historien.
Og det betød meget, for inden da var der intet.
Aids-krisen satte en hel bevægelse i gang.
Der burde Marvel have introduceret homoseksuelle figurer.
Der er mange måder at skildre den menneskelige eksistens på.
Noget, tegneserier har været virkelig gode til, -
- er at skabe sindrige, fiktive metaforer.
Man kan sige, at mutanter gør det ud for farvede i USA, -
- eller at mutanter gør det ud for homoseksuelle.
Men der kommer et tidspunkt, hvor rigtige mennesker siger:
"Jeg vil se mig selv i bladene."
"Det er ikke nok at være en metafor, for jeg er et levende menneske."
En anden måde at skildre rigtige mennesker på er -
- rent faktisk at skildre dem.
NORTHSTAR STÅR FREM SOM HOMOSEKSUEL
De prøvede. Det gjorde de virkelig. De lod Northstar springe ud.
Northstar var Marvels første erklæret homoseksuelle figur, -
- og det var stort for homomiljøet.
Men der blev ikke fokuseret på hans kærlighedsliv.
Det blev ved erklæringen.
Seriens forfatter ønskede, at han skulle få aids.
Han gik i gang med historien, men Marvel fik kolde fødder, -
- så historien blev skrevet om undervejs.
I stedet blev det en bizar fortælling, hvor det viste sig, -
- at Northstar var halvt ... Jeg lyver ikke. Han var halvt alf.
Det var jo ikke intentionen, men det blev nogle elendige blade.
Når man ikke ser andet end stereotyper, -
- så er det rent faktisk der, stereotyperne opstår.
Hvis det er sådan, man opfatter en hel befolkningsgruppe, -
- så bliver det lidt forlorent.
Men lader man figuren leve og ånde i flere dimensioner, -
- så bliver den et menneske frem for en stand-in for en minoritet.
Det, tegneserieskaberne skal gøre, -
- er bare at være mere opmærksomme på omverdenen.
At skabe figurer med forskellige baggrunde -
- og så lade deres kreativitet føre dem nye steder hen.
Skaberens opgave er at tage det, vi allerede ved om verden, -
- nemlig at den er mangfoldig, og vise os den på nye og spændende måder.
Kør dem gennem møllen.
Kør dem gennem den samme mølle, som alle Marvel-figurer må igennem.
Lad dem gå fra helt til skurk, dø og genopstå, -
- blive hårdt såret og komme sig, -
- blive medlem af Avengers og blive smidt ud igen.
Alt, hvad der er overgået Spider-Man, Captain America -
- og Iron Man i årenes løb, det skal overgå den figur.
Det giver forfatterne lyst til at skrive om den og tegnerne til at tegne den.
Og derved bliver figuren indlemmet i Marvel-universet.
Mange kalder det mangfoldighed. Jeg kalder det inklusion.
Vi sad og spiste frokost, da snakken faldt på, -
- hvad vi kunne tænke os at have gjort anderledes.
Ultimate Spider-Man gik rigtig godt. Det var en populær serie i årevis.
Men hvis man dykker ned i Spider-Mans baggrund, -
- så er han en nørdet dreng, der bor hos sin tante. Han er ikke nødvendigvis hvid.
Ting som eksempelvis hans nabolag kunne indikere, -
- at han måske havde en anden baggrund.
Og da den ide var født, var den svær at give slip på.
Hvis vi skulle gøre det igen, -
- ville vi gøre ham farvet og udvikle en helt anden figur.
Og så sagde jeg: "Skal vi ikke gøre det?"
Peter Parker døde på heroisk vis -
- og reddede tante May, hvor han ikke kunne redde onkel Ben.
Han anede ikke, at en anden ung mand også var blevet bidt af en edderkop.
Hans navn er Miles Morales.
Alt imens folk er i chok over Spider-Mans død, -
- trækker Miles masken af for at få luft, og vi ser, hvem han er.
Man kan altid dræbe en hundehvalp, hvis man vil vække folks følelser.
Det var det, jeg gjorde ved at dræbe Peter Parker. Det var ikke godt nok.
Men da historien blev til, at Peters død inspirerede Miles, -
- ligesom onkel Ben inspirerede Peter, så var vi ude over døde hundehvalpe.
Miles betragtede "Med vældige kræfter følger et vældigt ansvar" -
- fra en helt anden vinkel, end Peter Parker gjorde.
Det med, at roller overtages af andre personer, har vi set før.
Det nye i denne ombæring er, -
- at persongalleriet bedre afspejler den verden, vi rent faktisk lever i.
Med Carol vender jeg tilbage til, hvad der er kernen i hendes identitet.
Hvad har hun af problemer? Hvordan kan jeg gøre hende relaterbar?
Hun er nødt til at kvaje sig.
Hun er nødt til at fejle og blive dukket en gang imellem.
Jeg læste alt det, jeg kunne, om hendes baggrund og opdagede, -
- at hendes højtelskede far har to drenge og en pige.
Han har kun råd til at betale for drengenes skolegang.
Carol melder sig derfor til luftvåbnet for at tjene til sin uddannelse -
- og bruger resten af livet på at vise sin far, -
- at hun er lige så god som drengene.
Det er noget uhyre menneskeligt og relaterbart.
Selvom hun er både smuk og stærk, -
- bærer hun på et meget menneskeligt traume.
Sådan skaber man en figur, som folk kan holde af.
Da jeg fik Black Panther, -
- ville jeg lave tegneseriernes svar på et Public Enemy-nummer.
Da de lavede Bring the Noise, -
- Party for Your Right to Fight og så videre, så sagde de:
"Vi laver det for os og vores venner, og det skal være superfedt for os."
Orkanen Katrina var en stor tragedie, der ramte en overvejende sort by.
Jeg så straks muligheden for -
- at afprøve en ide, jeg var meget opsat på, nemlig Black Avengers.
Lad os samle Black Panther, Luke Cage, Blade, Photon ...
Lad os samle et hold sorte superhelte, der kan komme og løse problemet.
Det er noget, jeg altid har drømt om, -
- og det blev til virkelighed.
Det gik op for mig, at Marvel-universet rummede meget få asioamerikanere, -
- i særdeleshed unge mænd. Den niche ville jeg gerne udfylde.
Amadeus Cho er et ungt geni, der tørner sammen med Hulk.
Han siger: "Bruce, du har oplevet tragedier nok."
"Nu kurerer jeg dig for Hulk, og da jeg er ung og kæphøj, -
- så overtager jeg Hulks kræfter."
"Jeg bliver en megablæret Hulk."
Og det blev til serien The Totally Awesome Hulk.
Jeg var omkring 12 år gammel, da det gik op for mig, -
- at folks holdning til muslimer var enten fjendtlig eller misforstået.
Marvel opfordrede mig til at fortælle en anderledes slags Marvel-historie.
Kamala Khan, den nye Ms. Marvel, er et ungt, nyopdaget umenneske.
Hun er en sydasiatisk muslim fra Jersey City, -
- og Captain Marvel, Carol Danvers, er hendes yndlingssuperhelt.
Hun er høj, lyshåret og har blå øjne. Hun er alt det, Kamala Khan ikke er.
Da hun får sine kræfter, forvandles hendes krop, -
- og hun beslutter ubevidst, at hun vil ligne Carol Danvers.
Hendes søgen efter sit eget jeg og en forståelse for sine kræfter -
- er begyndelsen på hendes historie.
Hele tematikken med den maskerede superhelt, -
- der er bange for at afsløre sit sande jeg, -
- har ikke så megen relevans, som den havde engang.
Jeg synes, vi ser en større accept af forskelligheder -
- og menneskers individualitet.
Og så er der ikke behov for en dobbeltidentitet.
Så behøver man ikke at skjule, hvem man er.
Når vi ser på Captain America, Thor og de andre kendte figurer, -
- ser vi idealerne, de repræsenterer. Idealer, som kan findes i enhver.
Det med at tage maske på og lægge masken igen, -
- at være superhelt eller et almindeligt menneske ...
Vi kan være begge dele, og det bør vi være.
Vi skal finde et sted midtimellem. Det er derfra, vores kraft udspringer.
Jeg synes, det er med til at gøre Marvel-universet mere interessant.
Jeg har her Captain Marvel nr. 6, en del af The War of the Realms.
Hvad der nu skal ske, ved ingen, men mulighederne er spændende.
Vi er midt i et befolkningsskift, -
- hvor USA i løbet af det næste årti vil have en majoritet af minoriteter.
Og hvordan vi skal leve sammen i den verden, -
- bliver formet af de historier, vi forbruger.
Jeg siger tit til folk, at mange af os tror, -
- at disse helte og skurke er blevet skabt til os.
Nej, de findes, fordi vi findes.
Den virkelige verden er vores lærred.
Hvis vi holder op med at se, hvad der sker i den virkelige verden, -
- så går vores serier til grunde.
Tegneserier er ikke forpligtet til at vise mangfoldighed, -
- men man er godt dum, hvis man ikke gør det.
Både forretningsmæssigt og fortællemæssigt er det sund fornuft.
Det er ret vidunderligt, hvordan det gik med Black Panther.
Hollywood er blevet obs på inklusion og mangfoldighed.
Jeg følger det med forundring og synes, det er pragtfuldt.
Men jeg er også en anelse skeptisk, -
- for jeg har oplevet det før.
Døren lukkede, lige så hurtigt som den åbnede sig.
Men uanset hvad vil vi blive ved med at gøre det, vi gør.
Vi vil blive ved med at skabe figurer og fortælle historier, -
- fordi det er så vigtigt.
Tegneseriehistorier og især superheltehistorier -
- siger noget ret fantastisk om, hvad mennesker kan stræbe efter at blive.
De får os til at skue indad og finde det storslåede.
Nede under al usikkerheden ligger det, der gør os unikke -
- og giver os styrke. Det skal frem i lyset.
I mange af historierne er det stræbsomheden, der er helten, -
- og hos Marvel stræbte man altid efter det menneskelige.
Og det er det allermest spændende ved vores tid.
Hvem vil du selv gerne være?
Stans klumme, februar 1980.
Bær over med mig. Nu bliver jeg filosofisk igen.
Menneskets natur ændrer sig ikke, men det gør vores omgivelser.
Omkring os er verden i voldsom forandring, -
- og der vedtages nye regler, så snart man bare blinker.
Vi er slet ikke så forskellige. Vi ønsker alle de samme ting i livet.
En smule tryghed, morskab, kærlighed, venskab -
- og vores ligemænds respekt.
Det gælder indere, kinesere, russere, jøder, arabere, -
- katolikker, protestanter, sorte, brune, hvide -
- og grønhudede Hulk'er.
Så skal vi ikke holde op med at hade de andre?
Se dig i spejlet, brormand. De andre er dig selv.
Excelsior! Stan.
Oversættelse: Henrik Thøgersen Scandinavian Text Service