Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Ajatus kaksoisidentiteetistä...
TOIMEENPANEVA JA LUOVA JOHTAJA
...kirkastui minulle, kun aloitin täysipäiväisesti Marvelilla.
Se juonsi juurensa keskustelustani Stan Leen kanssa.
Kysyin leikillisesti jotain,
mihin ei mielestäni ollut vastausta.
Kysyin: "Miten luodaan täydellinen Marvel-hahmo?"
Hän vastasi: "Minäpä kerron."
"Kuvittele Hämähäkkimies -
seisomassa rakennuksen katolla."
"Hän katselee kaupunkia."
"Ja hän sisäistää kaiken,
heittää verkkonsa ja hyppää."
MISSÄ?
HÄMÄHÄKKIMIES!
"Huikea kohtaus."
"Mutta kerro, kuka hän on."
"Kerro, ketä hän rakastaa."
"Ja kerro, kuka rakastaa häntä. Kerro hänen ongelmistaan."
"Ja nyt, kun hän hyppää katolta,
meitä kouraisee sydämestä, koska puvun sisällä olemme me."
HÄMÄHÄKKI VAI MIES?
"Muuten alas hyppäisi pelkkä punaisen ja sinisen kirjava puku."
Ja se vetosi minuun -
ja sai ymmärtämään, että alter ego -
on supersankarin tärkein osa.
KAPTEENI IHME
HÄMMÄSTYTTÄVÄ
HÄMÄHÄKKIMIES JA HULK
Yhtä vanha kuin tarinankerronnan perinne -
on tarina yli-ihmisestä,
joka opettaa meille jotakin.
Fantasian voima. Toivoin aina,
että sankari ilmestyisi pelastamaan minut.
Oikeasti niin käy harvoin,
mutta sarjakuvissa niin käy kerran kuukaudessa.
Sarjakuvasankarit -
toimivat meille moraalisina kompasseina,
he auttavat järkiperäistämään maailmaa, jossa elämme.
Jokainen sarjakuvasukupolvi saa ansaitsemansa sarjakuvat.
Tämän päivän Hämähäkkimies -
ei olisi sama kuin 20 vuotta sitten.
Asiat muuttuvat.
Kuka pukeutuu naamioon?
Se innoittaa minua supersankaritarinoissa.
Niissä on kyse oman identiteetin selvittämisestä.
Mikä tahansa Marvelin upea tarina, riippumatta hahmosta -
tai tiimistä,
on aina upea tarina hahmosta naamion takana.
KAPTEENI AMERIKKA
Tässä 1941-vuoden tarinassa -
Kapteenilla oli vastassaan Punakallo-niminen natsikonna.
Dialogi meni näin:
"Tämän maan perustivat toisinajattelijat, jotka halusivat parempaa."
Supersankarit ovat aina olleet osa amerikkalaista kulttuuria.
MEDIATUTKIJA
Ainakin siitä, kun niitä alkoi 1930-luvun lopulla ilmestyä.
Supersankarit auttoivat meidät yli laman loppupuolesta,
toisesta maailmansodasta ja 50-80 -luvuista.
Supersankari tarjosi meille joka hetkeen kielen,
jolla tulkita poliittista, yhteis- kunnallista ja omaa identiteettiämme.
Sarjakuva puhuu symbolisin keinoin.
"MADBOMB" VOI TUHOTA MAAILMAN!
Luullakseni siksi, että ne ovat elämää suurempia ja niin vertauskuvallisia.
Niistä syntyy kiinnostavia sosiaalisia narratiiveja.
MEDIATUTKIMUKSEN PROFESSORI
Ytimessä ovat aina yhteiskunnalliset kysymykset.
Kysymykset siitä, miten yhteiskuntaa hallitaan.
Onko hän kostaja? Onko hän poliisi?
Onko hän mies vai nainen? Musta vai valkoinen?
Kaikissa noissa kysymyksissä on kyse identiteetistä.
Ja Marvel-universumi on niiden kysymysten keskiössä.
Marvel oli alusta saakka -
radikaalisti erilainen kuin muut sarjakuvayhtiöt.
Jotkut hahmoista antoivat aavistaa,
mikä klassisesta Marvelin sankarista 60-luvulla tulisi.
Mukana oli alkuperäinen Ihmissoihtu.
Häntä ei pidä sekoittaa myöhempään Ihmenelosten hahmoon.
IHMISSOIHTU
Nimestään huolimatta hän ei ollut ihminen.
Hän oli androidi, keinotekoisesti luotu olento,
joka yritti esittää ihmistä ja onnistuikin siinä.
Mutta mukana oli jo ajatus, josta tuli Marvelin traditio.
Ajatus sivullisesta sankarista,
joka on vieraantunut muusta ihmisrodusta,
ja joka silti yrittää sopeutua.
Joka yrittää auttaa yhteiskuntaa, joka joskus pelkäsi häntä.
Se, minkä Marvel todella osaa,
ovat salaiset identiteetit -
ja koko identiteetin käsite.
SISÄLTÖ- JA HAHMOKEHITTELYJOHTAJA
Ja siinähän on oikeastaan kyse -
meissä kaikissa olevasta kaksinaisuudesta, eikö niin?
Töissä olemme yksi persoona ja kotona toinen.
Marvelin maailmassa yleisesti ottaen -
ei ole kyse itsensä salaamisesta -
vaan itsensä paljastamisesta.
Hahmot pukeutuvat naamioon tullakseen supersankareiksi.
Siinä valeasussa he voivat käyttää merkittäviä voimiaan.
Se konsepti ei alkanut sarjakuvista.
Ennen supersankareita oli Zorro.
Ajatus ihmisestä, joka omaksuu...
"MIKSI SINULLA ON NAAMIO?"
...sankarillisen identiteetin, jota muut eivät tunne.
Jos miehen on kuoltava, sen päättää laki.
Se ei ole pelkkä valeasu.
Naamio tai asu antaa henkilön ilmaista -
sitä puolta itsestään, mikä ei normaalisti näy.
Ajatus salaisesta tai kaksoisidentiteetistä -
on voimallinen, koska meillä on -
useita käsityksiä itsestämme.
Eli Hämähäkkimiehestä tavallaan tulee Matti Meikäläinen.
Se ajatus, että arkipäivän maailmassa -
me pystymme johonkin suurempaan...
SARJAKUVAKIRJOITTAJA
...pätee varsinkin Marvelin hahmoihin,
joista monet olivat tavallisia ihmisiä.
Tuo kaksinkertainen tietoisuus -
teki näistä elämää suuremmista hahmoista hyvin samaistuttavia -
henkilökohtaisella, inhimillisellä tasolla.
Yritämme vain pyytää lukijaa hyväksymään yhden asian.
Sen, että jollakulla on yliluonnollinen voima.
Hän nousee seinälle tai hänellä on kymmenen miehen voimat.
Kun tuo on hyväksytty, yritämme tehdä kaikesta mahdollisimman uskottavaa.
Se, että hänellä on yliluonnolliset voimat,
ei tarkoita finnitöntä ihoa,
ongelmatonta suhdetta tyttökaveriin,
ettei häntä aivastuta kesken taistelun -
tai ettei hänellä ole rahavaikeuksia.
Emme tee heistä isoja ja vahvoja,
ja he voittavat aina kaikki jutut, ja kaikki on hyvin.
Monet 30-50 -lukujen sarjakuvantekijöistä olivat -
juutalaisia siirtolaisia,
joko ensimmäisen polven Amerikassa syntyneitä,
tai eri puolilta Eurooppaa tulleita.
Ja siirtolaisellahan on -
jossain määrin kaksoisidentiteetti.
Ei ole sattumaa, että Stan Lee syntyi Stanley Lieberinä,
tai että Jack Kirby oli syntyjään Jacob Kurtzberg.
Ja he loivat hahmoja, joilla oli kaksoisidentiteetti.
USKONTOASIAIN PROFESSORI
Yksi identiteetti kotona ja toinen töissä.
Isälläni oli rankka lapsuus.
Se oli jengien aikaa. Oli juutalainen jengi...
JACK KIRBYN POIKA
...irlantilainen ja italialainen jengi,
ja se määräytyi asuinkorttelin mukaan.
30-luvun lopulla alkoi ilmestyä sarjakuvia,
ja hän näki siinä tilaisuuden päästä pois Lower East Sidelta.
1930-luvun loppu oli hyvin antisemitististä aikaa.
Monia Ivy League -kouluja,
klubeja ja asuinalueitakin kiellettiin juutalaisilta.
Joten luulen,
että heidän luomuksensa vertautuivat monin tavoin heidän elämäänsä -
ja senhetkisiin maailmantapahtumiin.
Poliittisesta valtavirrasta pois suljetuille -
nuo vertaukset supersankarin asun paljastamisesta,
naamion pukemisesta ja lähtemisestä yöhön -
ovat voimallisia tapoja ajatella sitä,
millä voisi auttaa epäjärjestyksessä olevaa yhteiskuntaa.
KAPTEENI AMERIKKA KOHTAA HITLERIN KASVOISTA KASVOIHIN
Ei liene sattumaa,
että Kapteeni Amerikan 1. numeron kannessa -
Kapteeni Amerikka lyö Hitleriä kasvoihin.
Mikä voimallinen kuva.
Yksi amerikkalaisen populaarikulttuurin historian tärkeimmistä kuvista.
Ja kuka sopisi paremmin -
kommentoimaan kuin assimiloituneet juutalaiset maahanmuuttajat?
Moni katsoi sitä hämmästyneenä.
Amerikkalainen hahmo antaa vieraan maan valtionpäämiehelle turpaan.
Emme olleet vielä sodassa.
Mutta isäni ei pitänyt öykkäreistä.
Ja Steve Rogersista tuli öykkäröinnin ilmaisuväline.
"Lyö niin monesti kuin tahdot, ja minä nousen aina ylös."
Sellainen isäni oli.
Yksi, jakamaton kansa,
joka antaa vapauden ja oikeuden kaikille.
Mielestäni supersankarin voi -
nähdä assimilaation arkkityyppinä.
Siinä on kyse kuulumisesta johonkin.
Kuten vaikka Kapteeni Amerikka.
Hänen asunsa on tehty lipusta.
Hän on Rockwell ja omenapiirakka.
Mutta hän ilmentää niiden juutalaisten taiteilijoiden toivetta,
jotka halusivat tulla amerikkalaisiksi.
Jos katsoo alkuvaiheen hahmoja,
on kiinnostavaa havaita, että he sopivat joukkoon.
IHMENELOSET
Mutta jos katsoo hahmoja,
joiden mutaatio oli näkyvissä -
ja jotka luotiin sarjakuvan kulta-ajan jälkeen,
se alkaakin näyttää käsitykseltä erilaisuudesta.
Sitten siitä tuleekin:
"Jäät yksin, koska näytät tuollaiselta."
Minä olin koko lapsuuteni outo lintu.
Se, joka ei täysin sopeutunut, vaikka kuinka yritti.
Jonka ulkonäköä arvosteltiin.
Vaatteitani arvosteltiin.
Sitä, että halusin olla oma itseni.
Mietin Dwayne McDuffien kanssa vuosia sitten,
kuka on paras musta supersankari.
Minun suosikkini mustista supersankareista on Möykky.
Hän kysyi, miksi.
Sanoin, että koska hän on ainoa, joka huomataan,
teki hän mitä tahansa.
Ja häntä arvostellaan aina ulkomuodon perusteella.
Ei sen perusteella, kuka hän on.
Se on minusta hyvin yleismaailmallista,
koska olen musta mies.
Möykky oli isäni.
Ben Grimm toimi samalla tavalla kuten isäni.
Tai isäni toimi kuten Ben Grimm.
He olisivat voineet vaihtaa paikkaa.
Jollain tapaa isäni melkein näki itsensä -
tuona humanoidina, koviksena, joka pystyi suojelemaan ihmisiä.
On olemassa tarina golemista.
Se on myyttinen savihahmo,
joka jotenkin pelastaisi Itä-Euroopan juutalaiset.
Kirjailijat helposti kirjoittavat siitä, mikä on tuttua.
Ja monet supersankarikertomukset pohjautuvat Raamatun tarinoihin.
Esimerkiksi Hulk.
Hulk oli alun perin harmaa.
Harmaa on golem, joka itse asiassa toimi Frankensteinin -
ja monen populaarikulttuurin hahmon mallina.
Golem hahmona -
ei oikeastaan ole mikään pahis.
Hän vain näyttää erilaiselta, ja sen vuoksi -
häntä pelätään ja hänet ymmärretään väärin.
Hän on juureton kulkija.
Se vastaa juutalaista maailmankuvaa.
Minulle Hulk on jossain määrin tummaihoinen.
Kun katsoo Hulkin ja Monstrosityn rakenteita ja sitä,
miten mustat miehet lokeroidaan,
tulee pakosta mieleen James Baldwinin lause:
"Jos on musta ja tietoinen Amerikassa, on jatkuvasti raivoissaan."
Hulk piinaa Bruce Banneria.
Hän näkee Hulkissa hirviön.
KIRJAILIJA
Mutta Hulk on osa häntä, ja Banner itse on sankari.
Siinä on hyvin yksinkertainen ydin,
eli se, että viha tekee ihmisestä hirviön.
Mutta jospa se osa häntä onkin ainoa osa,
ja se joutuu tilanteisiin,
joissa viha ja voima ovatkin hyveitä?
Tämä yksinkertainen asia näyttää ihmiselle -
hirviömäisen version itsestään, ja että se, minkä näemme -
ja mitä kutsumme hirviöksi, voidaan vapahtaa.
Pidän tuosta supersankarien osatekijästä.
Yksinkertainen sääntö, hyvin simppeli asetelma -
päästää kaivamaan syvältä ja panostamaan epäsuoraan merkitykseen -
ja emotionaaliseen tarinaan.
Ben-setä on kuollut ja tavallaan minä tapoin hänet,
koska en tajunnut ajoissa...
Kun vertaa Marvelin 60- ja 70-luvulla luotuja hahmoja -
40-luvulla luotuihin DC:n hahmoihin,
suuri ero on psykologian mukaantulo.
KIRJAILIJA / ELOKUVANTEKIJÄ
Hämähäkkimies on supersankari, mutta neuroottinen.
Ihmeneloset on toimintahäiriöinen perhe.
Eli asioihin tulee uusi kulma,
jota ei näe 40-luvulla tehdyissä arkkityypeissä.
Se, minkä Stan ja Jack ainakin alussa toivat,
oli se, että he tekivät hahmoista ainakin kaksiulotteisia.
Eli he keskittyivät hahmoihin enemmän -
puvuissa olevina ihmisinä ongelmineen,
kuin mitä hahmot olivat sarjakuvien ensisijaisissa troopeissa.
Lepakkomies. Nuori Bruce Wayne poistuu elokuvateatterista,
rikollinen ampuu hänen vanhempansa.
Kirjaimellisesti tuosta hetkestä alkaen -
pikku Bruce Wayne on kuollut.
Sitten Lepakkomiehestä tulee Lepakkomies,
ja kun hänen elämänsä jatkuu, hän käyttää Bruce Waynea -
edesauttaakseen Lepakkomiehen tekoja.
Bruce Wayne on naamio. Lepakkomies on henkilö.
60-luvulla Marvel muutti ajattelutapaa.
Peter Parker on tärkeä,
ja kun hän pukee naamion, siitä tulee fasadi.
Hänestä tulee ihan joku muu.
Hän laukoo vitsejä. Hän ei ole enää ujo poika.
Hän kykenee moniin asioihin,
mihin ei oikeassa maailmassaan pysty.
Hämähäkkimiehessä kiinnosti Peter Parker.
Hänen elämänsä kiinnosti enemmän kuin hän Hämähäkkimiehenä.
Me mietimme, miten May-tädin käy.
Pystyykö Peter maksamaan laskunsa?
Millaisia romansseja hän kokee?
Tarinassa oli Flash Thompson, koulun urheilusankari,
joka inhosi ja armottomasti pilkkasi Peter Parkeria.
Mutta Flash Thompson ihaili Hämähäkkimiestä.
Se oli loistavaa.
Se oli yksi Stanin tapa leikitellä taas salaisilla identiteeteillä.
Kuka yksinäinen lapsi... ja ellei ole yksinäinen lapsi,
ei ylipäänsä lue sarjakuvia.
Kuka yksinäinen lapsi ei pitäisi ajatuksesta...
KIRJAILIJA / TOIMITTAJA
"Kunpa he tietäisivät, kuka oikeasti olen."
Peter Parker on klassinen esimerkki.
Kaikkien kiusaama ja väheksymä.
Hän laittaa naamion eikä hän ole urheilija ja supersankari,
vaan fiksu nörtti.
Ihanaa, että Peter Parker on tuppisuu,
ja Hämähäkkimies heittää huulta sinne tänne.
Se kiertelee konnan ympärillä suoltaen älytöntä juttua -
tämän kyvystä ajatella, ja yrittää pitää mahtavaa monologiaan.
Mutta tuo ero tuppisuu Peter Parkerin -
ja vitsiniekka Hämähäkkimiehen välillä -
vangitsee jotain siitä, miten me näemme itsemme.
Se, jona itsemme näemme ja se, joka haluaisimme olla,
on tuotu samaan hahmoon.
Kun otin käteeni Marvelin sarjakuvan,
se opetti minut kuvailemaan itseäni adjektiivilla -
ja kertomaan maailmalle, kuka olen.
Esimerkiksi Hämmästyttävä Hämähäkkimies,
Uskomaton Hulk, Voittamaton Rautamies.
Muistan, minkä vaikutuksen hahmojen kuvaukset tekivät.
Vaikutus oli joskus niin voimakas,
että kouluun kävellessäni -
saatoin sanoa olevani tänään Voittamaton Rautamies,
ja jos kiusaajat käyvät kimppuun...
"Olen tänään viekas. Olen kuin Hämähäkkimies."
Ja kun hiphop tuli, hämmästelin,
voiko musiikin avulla kertoa tarinoita itsestään.
Eli koko urani ajan olen leikkinyt olevani -
"voimallisin olevainen hiphopin universumissa."
Ja tuo mielikuvituksellinen hahmo ja identiteetti -
on sarjakuvien ansiota.
Kun saan mikin käteeni,
en ole enää hyvätapainen katolisen koulun penska,
rillipää, nörtti, sarjakuvia lukeva kympin oppilas.
Minusta tulee mahtava...
DMC ei enää tarkoita Darryl McDanielsia.
Nyt DMC merkitsee "musertavaa mikinhaltijaa".
Mä oon sulle kuule supersankari D
Astun sisään kuin Hulk Tai mahtava Thor
Oon voimallisin Hiphopin universumin
Yksi valinta tehtiin varsin aikaisin.
Se, että Stan ja Jack laittaisivat Ihmeneloset ja Hämähäkkimiehen,
ja sitten Hulkin ja Rautamiehen ja muut oikeaan maailmaan.
"Mikä siinä on niin erityistä?"
Siihen saakka supersankareita oli ollut vain fantasiamaailmoissa.
Teräsmies asui Metropolisissa, mikä ei ollut oikea kaupunki,
vaan ihanneversio New Yorkista,
mutta ei oikea paikka.
Tajuntani räjähti, kun Peter Parker oikeasti asui Queensissa.
Stan Lee oli nero, koska supersankarit olivat New Yorkissa.
Minulle se ei ollut satua. Se oli totta.
Stan oli aikaansa edellä.
Minulle se edusti Marvelin sarjakuviin liittyvää toivoa.
Sillä 60-luku oli myllerryksen aikaa.
Kansalaisoikeusliike, naisten vapautusliike.
Joka puolella kuohui.
Ja Stan, Jack ja muut siellä -
esittivät maailman sellaisena kuin se on.
Joka puolella tapahtui jotain. Se pääsi uutisiin.
Sekä Stan että Jack ovat omalla tavallaan tietoisia siitä ja reagoivat.
Steve Ditko alkoi lisätä joukkokohtauksiin tummaihoisia.
Peter Parkerin koulussa oli lapsijoukko,
ja mukana oli mustia lapsia.
Hän piirsi heidät sinne, ja siellä he olivat.
Eikä kukaan kommentoinut asiaa.
Kukaan ei sanonut mitään. Tummaihoiset vain olivat siellä.
Yhdessä numerossa on juttu,
jossa Vihreä menninkäinen ja Crime Master ovat saartaneet Hämähäkkimiehen.
Pari partiopoliisia -
tulee auttamaan häntä ja yksi on afroamerikkalainen.
Ovatko mustat painostaneet sarjakuvateollisuutta -
saadakseen enemmän mustia sarjakuviin vai onko asioilla yhteys?
En voi puhua koko sarjakuvateollisuuden puolesta,
mutta me emme tarvinneet painostusta.
Teimme sen ennen mustien vapautusliikettä.
Meillä oli 10 vuotta sitten lehti Sgt. Fury and His Howling Commandos.
Sitä mainostettiin sotalehtenä niille, jotka inhosivat sotalehtiä.
Emme yrittäneet liehakoida erityisesti mustia,
mutta yritimme tehdä siitä aitoa.
Kersantti Furyn joukkueessa oli juutalaispoika, Izzy Cohen,
italialainen Dino Manelli, musta sotilas nimeltä Gabe Jones,
ja olemme jatkaneet sitä.
Melkein jokaisessa lehdessä on mukana mustia -
ja kaikenlaisia ihmisiä.
Eikä vain symbolisesti,
mutta tässä maailmassahan on kaikenlaisia ihmisiä.
Ja se, mikä tavallaan muutti pelin -
tuomalla supersankarien maailmaan tummaihoisia, oli Musta pantteri.
Hän aloitti Ihmenelosissa, ja se oli aikoinaan -
Marvelin myydyin sarjakuva.
Ensimmäisessä numerossa Pantteria kohdeltiin kuin muitakin.
Tavallaan yllättävän hyvin.
Se, että hän on afrikkalainen sankari, oli toisarvoista.
Hän tulee paikalle. Ensin hän on mysteeri.
Hän kutsuu Ihmeneloset maahansa.
Hän käy heti kimppuun ja rökittää heitä olan takaa 20:n sivun verran.
Sen jälkeen käy ilmi, ettei hän ole konna,
vaan hyvien puolella ja vain testaa itseään,
mikä on kelju temppu Ihmenelosille,
mutta he ovat supersankareita.
Se kuuluu toimenkuvaan, ja lehden lopussa -
hän laskee huppunsa Ihmenelosten edessä,
ja he tajuavat, että hän on Wakandan kuningas,
eikä kukaan mainitse sanallakaan sitä, että hän on musta.
Kun T'Challa riisuu naamionsa,
lukijat ällistyvät: "Voi luoja. Musta supersankari."
Mutta Ihmeneloset eivät sano sitä.
Jutun kauneus oli siinä, että se vain tapahtui.
Jos on mukana taistelussa,
osana tätä mullistusta,
niitä sarjakuvia lukiessa haluaa asua siinä maailmassa.
"Tuolla minä haluan olla."
Musta pantteri, T'Challa, on kuningas.
Luulen, että oli tietoinen valinta,
että Musta pantteri on vaikuttava.
Se on itse asiassa ensimmäisen tarinan kärki.
Sen on määrä ällistyttää lukijat ja tehdä vaikutus hänen avullaan.
Alkuaikojen supersankareissa hämmästyttää,
että joskus hahmot olivat täydellisiä.
Yleensä ensimmäinen räiskäle ei ole kovin hyvä,
mutta Teräsmies on täydellinen.
Lepakkomies, täydellinen.
Ihmenainen, täydellinen. Kapteeni Amerikka, täydellinen.
Joten ensimmäinen musta supersankari, Musta pantteri onnistuu täydellisesti.
Hän on upea, elegantti komistus, jolla on homma hoidossa.
Aivan mahtavaa! Tällä tyypillä on kaikki.
Yksi kerrallaan hän päihittää jokaisen Ihmenelosista.
Pari numeroa aiemmin he löivät Galaktuksen, joka syö planeettoja.
Eli Musta pantteri päihittää tyypit, jotka päihittivät Galaktuksen.
Musta pantteri on siis pähein kissa Marvel-universumissa. Loppu.
Vuonna 1966 oli varsin selvää,
että Marvelin tapa tehdä sarjakuvia toimi.
Stan, Jack ja Steve tajusivat,
että jotain on tekeillä. "Myynti sujuu hienosti,
ja myymme suhteellisesti enemmän kuin kukaan muu."
Itse asiassa vei 10 vuotta -
ennen kuin kilpailijoilla oli tarinoissaan yhtään mustaa hahmoa.
Nämä ovat John Romitan tekemiä hahmoluonnoksia.
Hienoa. Tällainen hän oikeasti on.
Tämä on elävä hahmo.
Tässä Johnny yritti kaunistella häntä.
Pidän kovasti pilottiversiosta. Hän on musta tyttö. Hyvä juttu.
Sarjakuvan monimuotoisuudessa on se ongelma,
että vaikka tekijät etsivät tarinoihinsa erilaisia hahmoja -
ja erilaisia juonia...
TOIMITTAJA
...vuosikausien ajan, ensisijaiset kirjoittajat ja taiteilijat -
olivat valkoisia 20 - 40 -vuotiaita kavereita.
KIRJAILIJA / TOIMITTAJA
Olen ensimmäinen afroamerikkalainen toimittaja -
ja tietääkseni myös kirjailija -
nykyisen supersankarisarjakuvan alalla.
Olin 17-vuotias, kun aloitin työni.
En tiennyt olevani ensimmäinen musta kaveri johtoportaassa.
Muistan, kun tulin eräänä aamuna metrosta -
ja hyppelin alas Madison Avenueta.
Hyppelin töihin, koska olin niin innoissani.
Parin korttelin jälkeen tajusin hyppiväni -
ja sanoin, etteivät mustat hypi.
TAITEILIJA
Rich tarjoutui viemään minut DC Comicsille,
jotta voisin esitellä töitäni toimittajille,
ja ensimmäinen, jonka tapasin, oli DC:n art director.
Näytin hänelle töitäni.
Hän oli valkoinen. Kaikki olivat valkoisia.
Hän nyökkäsi, katsoi niitä, kasasi ne, ojensi takaisin -
ja sanoi: "Oikein hienoja, poika,
mutta meillä on jo täällä värillinen taiteilija."
Pian tuon jälkeen olin Marvelilla ja tapasin silloisen toimittajan.
Taisi olla Jim Shooter. Hän ei kutsunut minua värilliseksi.
Hän sanoi: "Mene tämän toimittajan juttusille. Katsotaan, mitä voimme tehdä."
Ihmiset kysyvät, esiintyikö seksismiä.
Vallalla oli seksismin vastakohta.
Vaikka naispuolisia faneja ei vielä ollut paljon...
KIRJAILIJA / TOIMITTAJA
...ja vaikka toimistossa oli enimmäkseen miehiä,
jokainen oli mentori.
Tyypillisenä päivänä Marvel Comicissa ovet olivat auki.
Kuka tahansa penska saattoi tulla kansionsa kanssa ja piinata meitä,
kunnes joku sanoi:
"Tässä on testisivu. Yritä värittää se."
Ja päivän edetessä laatikosta ilmestyi viskipullo,
ja sitten alkoi tapahtua.
Ideoita pulppuili.
En pysty kertomaan, miten hauskoja sekopäitä siellä oli töissä.
Kaikki Marvelilla olivat sekopäitä.
Kaikki oli epäpoliittisesti korrektia.
Siellä heiteltiin mustia vitsejä,
mutta myös puolalais-, italialais- ja juutalaisvitsejä.
Kun aloin tehdä mustia hahmoja, ei tuntunut lainkaan siltä,
että muutin näkökulmaa tai todistin jotain.
Kun siirryttiin 70-luvulle,
mielenkiinto värillisten supersankareiden kehittelyyn kasvoi.
En tiedä, miten paljon kukaan ajatteli -
kaikkia tekemiämme valintoja.
Monet kirjailijat ja taiteilijat olivat hyvin nuoria.
Joten jopa se elämänkokemus, joka monella oli,
saattoi värittää tapaa, jolla he esittivät asioita.
He imivät ympäröivää kulttuuria siinä missä muutkin,
ja se suodattui heidän töihinsä.
MUSTA GOLIATH
Löytyy tilanteita, joissa ihmiset eivät esitelleet hahmoja -
niin hyvin kuin olisivat voineet.
Varsinkin Luke Cagen oli määrä itse asiassa olla -
blaxploitaatiohahmo.
Luke Cage luotiin Shaftin takia.
KIRJAILIJA / TOIMITTAJA
Se johti blaxploitaation aikakauteen.
Marvelin blaxploitaatiokauteen -
kuuluivat Veli Voodoo ja Luke Cage, jonka sanoi "Sweet Christmas".
Tuolloin suosittiin värillisiä hahmoja.
Kaikki johtuu siitä, että vartuin Clevelandissa,
joka on hyvin eristynyt paikka.
Ensimmäiset mustat kaverini olivat sarjakuvien ihailijoita,
ja minusta oli tosi epäreilua,
ettei niissä ollut enemmän mustia hahmoja.
Lapsena Luke Cage oli yksi Marvelin lempilehdistäni.
Serkkuni ja minä löysimme Luke Cagen yhtä aikaa -
7-Elevenistä 70-luvulla, kun olimme lapsia.
Luimme sitä, kunnes se hajosi.
Syy oli se, että hän oli ensimmäisiä afroamerikkalaisia supersankareita,
jolle ei laitettu naamiota.
He tekivät oikean teon ottaessaan -
vihdoin mukaan värillisiä sankareita. Ihan kuin he olisivat halunneet näyttää,
että tämä komea oikeuden mestari oli myöskin värillinen.
Jos lukee Luke Cage -sarjakuvia,
mikään Luke Cagessa ei viittaa mustaan henkilöön.
Se, miten hän puhuu ja toimii,
välittää oudon ajatuksen siitä, mitä "mustan" pitäisi olla.
Luodessaan mustia hahmoja moni taiteilija -
antaa heille tietyn slangin. Eikä se ole oikeaa slangia.
Se on valkoisten käsitys slangista.
Monesti hahmoista välittyy -
tietty inhimillisyyden puute, joka muistuttaa sitä,
miten lapsena piti James Bond -elokuvista ja aikuisena tajusi,
että James Bond on pahasti ongelmallinen.
Kun tein Luke Cagea 70-luvulla,
en ollut yhtä "hereillä" kuin nyt olen.
Yritin kirjoittaa hyviä, hahmoa arvostavia tarinoita,
jotka eivät tehneet hänestä mitään erityistä, paitsi hienon sankarin.
Se oli meille kaikille kasvun aikaa.
Kukaan ei herää tuosta vain ympäröivään maailmaan ja sano,
että näinhän sen pitää olla. Se on hidas prosessi.
Kirjoitan harvoin tarinaa mustan kirjailijan näkökulmasta,
sillä en näe itseäni "mustana kirjailijana".
Olen kirjailija. Kirjoitan mitä vain.
Kirjoitin Luke Cagea kauan.
Sitten kysyin: "Jos mietitään vikoja,
miten tämä henkilö ilmaisisi itseään?"
En kirjoittanut hänelle ylvästä puhetta, mutta jotain jouti pois.
Mielestäni se oli alkujaan sortava,
mutta voimme arvioida kaiken uudelleen,
miksata asioita ja tehdä niistä omia.
Voimme tehdä paisutellen puhuvasta,
kovanahkaisesta hahmosta -
monipuolisen isähahmon ja johtajan,
joka herättää vastakaikua monessa tämän maan asukkaassa.
Pidän kovasti Luke Cagesta.
Olemus on sarjakuvissa iso juttu.
Lapsi katsoo näitä ihmisiä ylöspäin,
koska he edustavat hyvää.
Sivulta näkee, kuka on hyvä ja kuka on paha.
Jokainen ansaitsee nähdä itsensä -
kuvastuvan mediassa, jota seuraa.
On hullua ajatella,
että ihmiset käyttäisivät paljon rahaa viihteeseen,
joka ei vastaisi heidän ruumiinrakennettaan,
luokkataustaansa, rotuaan, seksuaalisuuttaan, sukupuoltaan.
On rajua, että ihmisiä on viihdytetty vain tuotteilla,
jotka eivät peilanneet mitään heihin päin.
Tai tekivät sen homogeenisesti vuosikausien ajan.
Hankaa, hei
Täss' onko laitaa Hankaa, hei
Hän mukaan tempaa
Ja kuule kuinka...
Etenkin sarjakuvien tarinoita kerrotaan stereotyyppien avulla.
Se on yksi syy moniin ongelmallisiin roturakenteisiin -
sarjakuvissa, sillä niihin omaksutaan sosiaalisia normeja.
Sarjakuvien kulta-ajan kukoistuskauden lopulla -
niissä on aivan kamalia rotujen stereotyyppejä.
Paljon propagandaa aasialaisista 2. maailmansodan aikana.
Yhteen aikaan aasialaiset olivat sarjakuvissa keltaisia.
Käytettiin keltaista väriä.
Larry Hama puhuu tästä.
Sanoin, että ehkä meidän pitäisi lakata värittämästä aasialaisia keltaisiksi.
KIRJAILIJA / TOIMITTAJA
"Miksi me teemme niin?" "No, ainahan niin on tehty."
"Ehkä on aika lopettaa se."
Sgt. Fury and His Howling Commandosin ykkösnumerossa -
Gabe Jones on valkoihoinen.
Syy on se, että siihen saakka -
sarjakuvalehdissä ei ollut nähty värillistä hahmoa.
Ei ollut mustia ihmisiä,
paitsi Amos 'n Andy, stereotyyppinen, mulkosilmäinen ja paksuhuulinen,
Stepin Fetchitin tyyppinen irvikuva.
Lehti lähetettiin painoon ja värierotteluun,
ja värierottelija sanoi: "Tässä on pakko olla virhe."
"Hänetkin on väritetty valkoihoiseksi."
He saivat haukut Stanilta,
ja asia korjattaisiin tuleviin lehtiin.
Itse asiassa alkuvuosien numeroissa -
ei ole ihonväriä, joka toimisi.
Monessa numerossa Gabe Jones näyttää harmaalta ja kivimäiseltä,
eikä afroamerikkalaisen syvän ruskealta,
koska kukaan ei osannut yhdistää -
punaista, keltaista ja sinistä toimivaksi ihonväriksi.
Voi huutaa ja lyödä nyrkkiä pöytään.
Hyökkäävällä käytöksellä saa vihamiehiä.
On kestävämpää ja mielekkäämpää liittyä osaksi asiaa -
ja muuttaa se sisältä päin.
Kun aloitin Marvelilla, he ottivat -
uusintapainoksia 50-luvun tarinoista.
KIRJAILIJA
Ja yksi niistä oli Jungle Action.
Nuo sarjakuvalehdet,
joista uusintapainoksia otettiin,
sisälsivät vaaleita jumalia ja jumalattaria -
pelastamassa alkuasukkaita.
Sanoin toimitukselle:
"Uskomatonta, että Marvel julkaisee näitä vuonna 1973."
"Oletteko te hulluja?"
Takuulla sanoin jotain sen suuntaista,
että eikö sankari edes voisi olla afrikkalainen hahmo.
He vastasivat:
"Laitamme Mustan pantterin Jungle Actioniin."
En usko, että toimitus oli miettinyt, mitä se tarkoitti.
Koska kaikki hahmot olivat wakandalaisia,
kaikki hahmot olivat mustia.
Se oli aivan uutta amerikkalaisissa sarjakuvalehdissä.
Don McGregorin Musta pantteri oli noihin aikoihin uusinta uutta.
Hän oli se, joka todella loi -
sarjan uskomattoman futuristisen, huipputieteellisen yhteiskunnan.
Wakandan maailman ja sivilisaation.
MUSTA PANTTERI
Marvel käytti paljon erästä upeaa keinoa.
He leikkivät mielellään troopeilla, jotka he käänsivät ympäri.
SARJAKUVATOIMITTAJA
Eli Musta pantteri on Afrikassa. Syvällä pimeässä Afrikassa.
Se on tutkimatonta seutua. Trooppi.
Ja Wakanda on teknologinen paratiisi ja maailman vaurain maa.
Hetkinen. Eihän tuo ole enää trooppi.
Mielestäni kiinnostavin seikka Mustassa pantterissa -
on ajatus koskemattomasta mustasta alueesta.
Se on voiman ja ylistyksen alue.
Tämän avoimen, teknologisesti kehittyneen, kauniin yhteisön näkeminen -
sai minut saman tien kyyneliin.
Elettiin Ku Klux Klanin elpymisen aikaa.
Ja siitä syntyi Pantteri vastaan Klaani -teema.
MUSTA PANTTERI VS. KLAANI!
T'Challa ja Monica Lynne -
seurustelivat noihin aikoihin.
He alkavat jutella Monican sedästä ja jälleenrakennuksen ajasta -
Yhdysvalloissa sisällissodan jälkeen.
Ja kun äiti kertoo tarinaa,
hän kertoo, mitä Caleb-sedälle tapahtui.
Rinnalla kulkee kertomus, jossa Monica ajattelee -
T'Challan olleen olemassa vuonna 1868 jälleenrakennuksen aikaan.
Se iskee suoraan asian ytimeen.
Miksi ihmiset rakastavat asuja ja supersankareita sarjakuvissa?
Koska T'Challa tekee sen oikein.
Oikeassa maailmassa Caleb hirtetään.
Jatkossa kävi aina vain selvemmäksi,
ettei kaikkien hahmojen haluttu olevan mustia.
He halusivat tuoda mukaan Kostajat -
Mustan pantterin avuksi.
Sanoin: "Tämä ei ole se lehti."
"En halua, että tämä on lehti, jossa valkoiset -
auttavat mustaa kaveria, koska hän ei pärjää."
"T'Challa hoitaa homman."
"Siellä ei tarvita muita."
"Hän hoitaa kaikki tärkeät asiat."
Oli aika, jolloin Mustasta pantterista tuli Musta leopardi,
sillä Marvel pelkäsi -
hahmon yhdistyvän Mustat pantterit -puolueeseen.
Yhteen aikaan T'Challasta tuli opettaja Amerikassa,
eikä se minusta oikein sopinut afrikkalaiselle kuninkaalle.
Kaikki tekevät virheitä.
Kysymys kuuluu, miten siitä edetään.
Opitaanko niistä?
Hiljaa!
Stanin aikaan vallitsi se henki, että mitkä hänen vahvuutensa olivatkin,
voimakkaiden naishahmojen luominen ei kuulunut niihin.
Kaikki naishahmot muistuttivat -
1950-luvun kauhuelokuvien tiedenaista.
Kaunista, mutta ei kovin älykästä. Naishahmo piti pelastaa.
Joten on kiinnostava seikka Marvelin historiassa,
että samaan aikaan -
heidän supersankarisarjansa kanssa 60-luvun alussa -
puolet heidän kustantamistaan sarjoista -
kertoi nuorista naisista.
He tekivät sarjoja Patsy Walker ja Patsy and Hedy.
He tekivät Linda Carteria ja sarjaa Student Nurse,
joka kertoi sairaanhoitajaoppilaan romanttisista seikkailuista.
Ja on tapa, jolla nuo yhdistyivät -
supersankaritarinoihin.
Sankarittarien voimat olivat vähäisempiä.
Ampiaisen piti kutistua, pistää ja lennellä ympäriinsä.
Sue Storm oli eräänlainen kotirouva Ihmenelosissa.
Hänen voimansa oli piiloutuminen.
Hänestä tuli näkymätön.
Mieshahmot saivat fyysisiä voimia,
ja naisten voimat näytettiin muuten.
Ne olivat voimia,
joissa seistään nättinä, osoitellaan,
ja käytetään ajatuksen voimaa.
Se oli voimaa, jossa voi näyttää hyvältä ja vaikuttaa muihin.
Marvelin sarjakuvien sukupuolet ja seksuaalisuus...
KIRJAILIJA
...ovat aina edustaneet aikansa valtavirta-ajattelua.
Jokainen uusi sukupolvi on aiheuttanut harppauksen.
Mitä me haluamme?
HÄVITTÄÄ SEKSISMIN
- Milloin se on tehtävä? - Nyt!
Stan halusi minun luovan naispuolisen supersankarin,
jolla olisi Marvelin nimi hahmonimessään.
Liitin yhteen elementtejä muista olemassa olevista lehdistä,
kuten Carol Danvers,
ja keksin hänelle alkuperän, joka liitti hänet Kapteeni Ihme -sarjaan -
ja yritin luoda feministi-supersankarittaren.
Kun sarjakuva vuonna 1976 alkoi, se, kuten useimmat sen vuoden sarjoista,
yritti hyödyntää "ajan henkeä".
Naisten vapautusliike oli iso. Supersankari on nainen.
Hänestä tulee Neiti Ihme. Se on ajankohtainen.
Ensimmäisen numeron kannessa oli teksti: "Tämä nainen panee vastaan."
Halusin tehdä feministisupersankarin.
Itse asiassa ensimmäisessä numerossa -
on kohtaus, jossa äitinsä seurassa oleva tyttö sanoo:
"Haluan olla isona kuten hän."
Minusta oli tärkeää yrittää luoda -
voimakastahtoinen, vahva naishahmo,
joka oli itsenäinen eikä romanttisten tunteiden kohde.
KIRJAILIJA
Sarjakuva oli feministinen,
paljon rajumpi kuin mikään muu tekemäni.
Hänellä oli pilottisankaiset lasit ja keskijakaus.
Ja hänestä tehdään naistenlehden päätoimittaja.
Mutta Marvel-universumin sankarit ovat maanläheisiä.
He ovat ihmisiä, joilla on ongelmia,
ja he kohtaavat usein vastoinkäymisiä.
Ymmärrän sen, mutta se tekee Carolista vaikean tapauksen,
sillä Carol on ylivoimaisen kaunis vaaleaverikkö.
Mutta siinä on särö.
Hahmomme ovat pohjimmiltaan sitä, mitä he ovat naamion takana.
Mutta Carol Danversista tiedetään vain hänen asunsa.
Se nähdään ensimmäiseksi.
Asuna on uimapuku, reiteen ulottuvat saappaat ja vyö,
mikä lienee tehottomin tapa päihittää pahikset.
Ja varsin kylmä, kun lennetään korkeuksissa.
NEITI IHME
Mutta ne olivat eri aikoja, ja miehillä piti olla jotain katsottavaa.
Naisella on sarjakuvissa ampiaisvyötärö -
ja suuret, törröttävät rinnat.
Se on kuin oma versionsa naiseudesta ja feminiinisyydestä.
Ja oma versio vahvuudesta, sillä kun miehet piirtävät naisia -
ja esittävät heidät vahvoina,
he antavat naisille usein vahvan miehen merkit.
Olla kova nainen on joskus erilaista,
tai vivahteikkaampaa.
VILLI NAIS-HULK
Kyse ei ole siitä, että naisten pitäisi olla pahiksia,
tai että heidän pitäisi olla vahvoja...
TOIMITTAJA
...sosiaalisesti hyväksyttävällä tavalla,
mutta jos naisella ei saa olla vikoja -
tai jos heidän on näytettävä tältä ja tehtävä näitä asioita -
eivätkä he saa tehdä huonoja valintoja, se on tylsää.
Se ei ole kenenkään suosikkihahmo.
Kun äitini kävi collegea, hän liittyi ilmavoimiin,
koska halusi olla hävittäjälentäjä.
Hänen ei annettu tehdä sitä,
koska naiset eivät saaneet lentää hävittäjiä.
Joten hän päätyi töihin tutka-asemalle Britannian etelärannikolle vuonna 1940,
mikä oli hyvin vaarallista aikaa sille työlle siinä paikassa.
Tuumin, että jos tunnen ihmisiä, jotka tekevät tuota oikeasti,
miksi en voi luoda vastaavaa paperilla.
Miksi sarjakuvien naisten on oltava vain tyttöystäviä?
Miksi ei voi olla poikaystäviä?
Miksi ei voi luoda -
omaperäisiä yksilöitä ja laittaa heidät kiperiin paikkoihin?
Kukaan muu ei tehnyt sitä,
joten päätin yrittää ja katsoa, miten käy.
TOINEN SUKUPOLVI!
Se edusti aivan uutta ja erilaista Ryhmä-X:ää,
ja se julkaistiin noin vuonna 1975.
He ottivat joukon tyyppejä,
jotka alun perin olivat viisi amerikkalaislasta -
ja korvasivat heidät kansainvälisellä tiimillä.
Kun tulin teini-ikään, Uncanny X-Men julkaistiin,
ja jokin nosti sen ihan uudelle tasolle.
Ehkä oli aika sille, ehkä se johtui kansalaisoikeuksien ajasta,
mutta se näytti ruskealta iholta,
ei edes ruskealta kuten musta iho.
Ja heidän tavoittelemansa aasialainen iho oli mielestäni vieläkin liian keltainen,
mutta oli kaunista nähdä se.
70-luvun Ryhmä-X on hyvin kiehtova...
KIRJAILIJA
...koska se on aggressiivinen yritys -
esittää yleistä monimuotoisuutta.
60-luvun alun Ryhmä-X:n -
oli määrä olla jotain muuta kuin tavallisia ihmisiä,
koska he olivat mutantteja,
mutta he olivat pohjimmiltaan valkoisia, etuoikeutettuja teinejä.
Joten se ei monellakaan tapaa lunastanut lupaustaan.
70-luvun Ryhmä-X elvyttää ajatuksen mutanteista,
ja kysyy: "Mitä jos mutantteja olisi paljon,
mutta kaikki olisivat täysin erilaisia?"
Sitten heidän piti luoda yhteinen asia.
TIEDÄTKÖ, MITÄ LAPSESI OVAT?
Minulle ajatus Ryhmä-X:stä on ollut se,
että he ovat ulkopuolisia, joita yhdistää fraasi:
"Suojele maailmaa, joka vihaa sinua."
Eivätkä he koskaan pääsisi eroon siitä.
Ryhmä-X oli ensimmäinen joukko, joka pysyi samanlaisena -
supersankarin asussa ja ilman sitä.
Wolverinen kohdalla -
ei ollut väliä, oliko hänellä ruutupaita ja cowboyhattu,
vai keltainen supersankarin asu,
hän oli sama kaveri ja reagoi samalla tavalla.
Hän ei tarvinnut siihen mitään temppuja.
Ajatus naamiosta ei sopinut.
Jos olisin normaali penska ja heräisin 13:ntena syntymäpäivänäni -
ja muuttuisin Painajaiseksi, olisin raivona.
Mutta jos olisin syntynyt sellaiseksi,
jos se olisi ulkoinen olemukseni,
millainen persoona olisin?
Sitten tuumin, että voisin ottaa siitä parhaat puolet,
koska voin roikkua seinillä, käyttää teleportaatiota,
ja minulla on nivelletty häntä.
Olen kerta kaikkiaan makea tyyppi.
Jos on noin kaukana normaalista,
se on joko etu tai rasite,
ja miksi sen haluaisi ottaa rasitteena?
Hyväksy se ja katso, mitä tapahtuu.
Chris oli edellä aikaansa -
moninaisuudessa ja naisten voimauttamisessa -
toisin kuin kukaan muu.
Jos katsoo taaksepäin,
naishahmoilla on parhaat tarinat Chrisin Ryhmä-X:ssä.
Hän teki myös ensimmäisiä versioita siitä,
miten ihmiset vaihtavat sukupuolta,
kuten nyt tehdään kaiken aikaa.
Muistan, että hän halusi jonkun aivopesevän professori Xavierin,
jotta tämä pukeutuisi mekkoon ja korkokenkiin. Se oli minusta liikaa.
RYHMÄ-X
Tämän aikakauden Ryhmä X:ssä kiehtoo se,
että he olivat hyvin sitoutuneita -
naisten ja homojen vapautusliikkeeseen 70-luvulla,
vaikka sarja ei kertaakaan maininnut -
mitään noista termeistä lehdessä.
Homojen vapautusliike sanoo:
"Haluamme ilmaista itseämme visuaalisesti -
vaatteilla, tanssityylillä ja sillä,
miten rakastelemme",
ja sarjakuvalehti mietti tapaa sovittaa noita ajatuksia -
siihen, miltä mutantit lehdessä näyttävät.
Hahmot näyttävät drag-asuisilta,
puvut ovat hyvin mahtailevia,
ja lehdissä on eeppisiä kohtauksia, missä lennetään avaruuteen,
ja hahmot näyttävät diskodiivoilta.
Se ilo puhutteli minua.
Eli voi nauttia omasta erilaisuudestaan.
Kysymys on: "Kuka olen? Kuka olen maailmassa?"
"Kuka olen läheisilleni? Kuka olen itselleni?"
Tietenkin supervoimat olivat hauskoja.
Niistä syntyy spektaakkeleja, ihmiset lentävät halki avaruuden -
ja kumauttelevat toisiaan.
Mutta pukeutumisen syy oli intiimi itsensä -
ja ympärillä olevien ihmisten löytäminen.
Jos löysi Ryhmä X:n, löysi yhtäkkiä yhteisön, joka tunsi sinut.
Vartuin Bronxissa, ja ne olivat rankkoja aikoja.
Sarjakuvat olivat hyvä piilopaikka,
varsinkin, jos halusi piilottaa jotain itsestään.
RYHMÄ-X UPOUUSI!
Friikki osa minua piti eristyneisyydestä -
ja yhtymäkohdista -
homonuoren ja X-ryhmäläisen välillä.
Ensimmäistä kertaa olimme osa tarinaa,
ja se oli tärkeää, koska ennen sitä ei ollut mitään.
Käännän selkäni AIDS:lle.
AIDS-kriisi aiheutti liikehdintää,
ja Marvel menetti tilaisuuden tuoda mukaan gay-hahmoja.
TIEDÄTKÖ, MISSÄ LAPSESI OVAT?
On eri tapoja -
kuvata ihmisten kokemuksia.
Se, missä sarjakuvat ovat onnistuneet,
ovat taidokkaat sepitteelliset vertauskuvat.
Eli mutanttina oleminen on kuin kuuluisi vähemmistörotuun USA:ssa.
Tai että olla mutantti on sama kuin olla homo.
Mutta jossain kohtaa oikea ihminen -
haluaa löytää itsensä niistä teksteistä.
"En voi olla sepitteellinen vertaus, koska olen elävä ihminen."
Eli toinen tapa kuvata ihmisen elettyä kokemusta -
on kuvata ihmistä.
POHJANTÄHTI YLISTÄÄ HOMOSEKSUAALISUUTTA
He siis yrittivät. Ihan oikeasti.
Pohjantähti tuli kaapista.
Pohjantähti oli ensimmäinen Marvelin julkihomo,
mikä oli iso juttu homoyhteisölle.
Mutta sarjassa ei keskitytty hänen elämäänsä tai ihmissuhteisiinsa.
"Olen homo", ja siihen se jäi.
Mutta sarjan kirjoittaja -
halusi hänen kokevan sairastumisen AIDS:iin.
Hän aloitti tarinan, ja Marvel säikähti.
Joten se tarina muuttui kesken kerronnan.
Siitä tulikin omituinen juttu,
jossa selvisi, että Pohjantähti oli puoliksi...
Ja vannon, että tämä on totta. Puoliksi keiju.
Kukaan ei tarkoittanut sitä, mutta siitä tuli huonoa sarjakuvaa.
Jos kaikki hahmot, joita näet, ovat stereotyyppejä,
silloin niistä tulee stereotyyppejä. Se on melkein määritelmä.
Jos se on ainoa mielikuva koko ihmisjoukosta,
se on epäaito.
HÄMMÄSTYTTÄVÄ RYHMÄ-X
Mutta kun hahmo elää ja hengittää moniulotteisena, se on ihminen.
Eikä yhteisön edustaja.
Se, mitä tarinantekijöiden on loppujen lopuksi tehtävä,
on kuunnella maailmaa tarkemmalla korvalla.
Tuoda mukaan hahmoja eri yhteiskuntaluokista,
ja käyttää sitten luomisen vapauttaan tarinan viemiseksi muualle.
Loppujen lopuksi tekijän tavoite -
on ottaa se, mitä me jo maailmasta tiedämme -
eli että se on monimuotoinen,
ja kuvata se meille uusilla ja jännittävillä tavoilla.
Heidät on ajettava myllyn läpi.
Saman myllyn, jonka läpi ajamme kaikki Marvelin hahmot,
keitä tahansa he ovatkin.
Muutu sankarista konnaksi,
kuole, herää kuolleista, loukkaannu vakavasti,
toivu loukkaantumisesta, liity Kostajiin,
saa potkut Kostajista.
Kaiken sen, mitä vuosien mittaan tapahtui Hämähäkkimiehelle,
Kapteeni Amerikalle tai Rautamiehelle,
haluan tapahtuvan sille hahmolle.
Sillä silloin se tarkoittaa,
että kirjailijat haluavat kirjoittaa sen hahmon,
taiteilijat haluavat piirtää sen hahmon -
ja että se hahmo on nyt osa Marvel-universumia.
Moni sanoo sitä monimuotoisuudeksi. Minä sanon sitä yhdistämiseksi.
LEPÄÄ RAUHASSA, HÄMÄHÄKKIMIES
Istuimme lounaalla. Se ei ollut kokous.
Puhuimme siitä, mitä tekisimme toisin -
joidenkin hahmojen kohdalla.
Ultimate Spider-Manin kohdalla se toimi hyvin. Se toimi loistavasti.
Se oli monivuotinen menestys.
Puhuimme Hämähäkkimiehen alkuperän avaamisesta.
New Yorkin poika, asuu tätinsä kanssa, luonnontiedenörtti.
Mikään ei kerro, että hän on valkoinen.
Moni asia kertoo, kuten paikka.
Ja moni asia viittaa siihen, että hänellä voi olla erilainen tausta.
Ja kun se ajatus on päässä, siitä on vaikea päästää irti.
Jos loisimme sen uudestaan, tekisimme pojasta värillisen -
ja antaisimme hänelle ihan uuden äänen.
Kaikki olivat samaa mieltä. Minä sanoin: "No, tehdään se."
Peter Parker menehtyi hyvin sankarillisesti -
pelastaessaan May-tädin hengen, ja olisi pelastanut Ben-sedänkin.
Mutta hän ei tiennyt, että toistakin nuorukaista oli -
puraissut hämähäkki. Tämä poika oli Miles Morales.
Kun kaikki käsittelivät Hämähäkkimiehen järkyttävää kuolemaa,
Miles nostaa pois naamionsa vetääkseen henkeä,
jolloin näemme, kuka hän on.
EHKÄ PUKU ON MAUTON.
George Lucas sanoi, että helpointa on tappaa koiranpentu,
koska se saa yleisön voihkaisemaan.
Tappamalla Peter Parkerin olin tappanut koiranpennun.
Se tarina ei ollut kyllin hyvä.
Mutta kun kävi niin, että Peter Parkerin kuolema -
inspiroi Milesia samalla tavalla kuin Ben-setä Peteriä,
tiesin, ettei tarina enää tarvinnut kuolleita koiranpentuja.
Milesin edessä siinteli teema -
"suurten voimien myötä tulee suuri vastuu" -
ihan eri näkökulmasta kuin Peter Parkerille.
Idea roolista, jonka toinen hahmo omaksuu -
on nähty ennenkin.
Ero näissä näkemissämme tarinoissa -
on se, että roolitus heijastelee maailmaa, jossa elämme.
UUSI KAPTEENI IHME! HÄN ONKIN TYTTÖ!
Carolin kohdalla piti miettiä, mikä on hänen identiteettinsä keskiössä.
Mistä hänen tuskansa kumpuaa?
Miten saan hänestä kunnianhimoisen ja myös samaistuttavan?
Hänen pitää kasvaa.
Hänen on kaaduttava ja noustava ylös.
Hänet on rökitettävä tämän tästä.
Luen mahdollisimman paljon hänen elämästään.
Selviää, että hänen rakkaalla isällään on kaksi poikaa ja tytär,
eikä isällä ole varaa lähettää kaikkia kouluun, ja hän lähettää pojat.
Joten Carol liittyy ilmavoimiin maksaakseen koulutuksensa -
ja yrittää koko elämänsä ajan todistaa isälleen -
olevansa yhtä hyvä kuin pojat.
KAPTEENI IHME
Tuo on inhimillistä ja samaistuttavaa.
Vaikka hän onkin kaunis ja voimakas,
hänessä on hyvin todellista ja inhimillistä kipua,
ja se saa katsojan hahmon puolelle.
Kun aloin kirjoittaa Mustaa pantteria,
sanoin, että teen siitä Public Enemyn levyn sarjakuvavastineen.
Kun he tekivät laulut Bring the Noise,
Party for Your Right to Fight ja It Takes a Nation of Millions,
he sanoivat: "Tämä on meille -
ja ystävillemme, ja siitä tulee meille oikein mieluinen."
Kun hurrikaani Katrina iski,
mikä oli aivan kauhea tragedia hyvin mustassa kaupungissa,
ajattelin, että tässä on tilaisuus -
tehdä pieni koeajo idealla, jota halusin soveltaa,
eli Mustat kostajat.
Otetaan Musta pantteri, Luke Cage, Blade ja Fotoni,
ja kasataan musta supertiimi ratkaisemaan ongelma.
Se on toiveiden täyttymys,
jonka olen aina halunnut nähdä,
ja se tapahtui.
Mietin Marvel-universumia -
ja tajusin, että aasianamerikkalaiset hahmot ovat harvassa,
ja varsinkin nuoret aasianamerikkalaiset miehet.
Tuumin, että tuon markkinaraon haluaisin täyttää.
Ja niin Amadeus Cho, älykäs poika, tapaa Hulkin.
Hän sanoo: "Hyvä on, Bruce. Sinulla on ollut tarpeeksi murheita."
"Parannan sinut Hulkina olemisesta,
sillä olen nenäkäs vekara, joka tietää kaiken,
ja otan Hulkin voimat."
"Minusta tulee paras Hulk."
"Totaalisen mahtava Hulk."
Ja se lehti oli The Totally Awesome Hulk.
Olin itse asiassa yläasteella. Olin noin kahdentoista,
kun tajusin, että ihmisillä on -
vihamielinen ja väärä käsitys muslimeista.
Marvel toivotti tervetulleeksi -
ja rohkaisi minua kertomaan omalla äänelläni erilaisen Marvel-tarinan.
Kamala Khan, uusi Neiti Ihme, on nuori, uusi epäinhimillinen.
Hän on eteläaasialainen muslimityttö Jersey Citystä,
ja Kapteeni Ihme, Carol Danvers, on hänen lempisupersankarinsa.
Hän on pitkä, vaalea ja sinisilmäinen,
kaikkea sitä, mitä Kamala Khan ei ole.
Kun hän saa voimansa, ihan ensiksi -
hänen kehonsa muuttaa muotoaan ja hän alitajuisesti päättää -
haluavansa näyttää Carol Danversilta.
Se, että hän tavallaan löytää takaisin itseensä -
ja saa voimansa tasapainoon, on alku hänen matkalleen.
Puhtaasti temaattiselta kannalta ajatus naamioidusta supersankarista,
ihmisestä, joka pelkää paljastaa itsensä,
ei ole yhtä mahtava kuin se kerran oli.
Näemme eroavaisuuksien hyväksymisen lisääntymisen -
ja jokaisen yksilön ainutlaatuisuuden,
eikä niissä olosuhteissa tarvita kaksoisidentiteettiä.
Voi olla oma itsensä. Ei tarvitse peittää sitä, mitä on.
Kun katsomme Kapteeni Amerikkaa ja Thoria,
katsomme näitä nimekkäitä hahmoja -
heidän edustamiensa ihanteiden kautta.
Jokainen voi omaksua nuo ihanteet.
Vertaus naamion pukemisesta ja sen riisumisesta,
ja sen selvittämisestä, onko supersankari vai tavallinen ihminen.
Voi olla molempia. Ja meidän pitäisikin olla.
Meidän on elettävä siinä välitilassa,
joten voimamme tuleekin sieltä,
ja mielestäni se tekee Marvel-universumin -
entistä kiinnostavammaksi.
On olemassa uudelleenjulkaisu 140, Captain Marvel, nro 6.
Se liittyy War of Realms -tarinoihin.
Kukaan ei tiedä, mitä sitten tapahtuu.
Se on hyvin kiehtova mahdollisuus -
yrittäessämme löytää tien läpi väestörakenteen muutoksen,
kun seuraavan vuosikymmenen lopussa -
Amerikka on valtaosin vähemmistökulttuuria.
Miten siinä maailmassa eletään?
Luulen, että lukemamme tarinat muokkaavat sitä, miten elämme yhdessä.
Kerron aina näiden sarjakuvien faneille monien ajattelevan, että nämä sankarit,
hahmot ja konnat tehtiin teitä varten.
Sanoin: "Ei, vaan koska te olette olemassa, nekin ovat."
Oikea maailma on meidän kanvaasimme.
Jos lakkaamme katsomasta ulos ikkunasta emmekä huomaa, mitä maailmassa tapahtuu,
lehtemme ja tarinamme vääjäämättä epäonnistuvat.
Mielestäni sarjakuvilla ei ole mitään mielikuvapakkoa.
Minusta vain on hullua,
jos mielikuva ei ole osa liikeyritystä -
tai tarinankerrontaa. Sille on hyvä syy.
Siitä voi tulla jotain mahtavaa,
niin kuin kävi Mustalle pantterille ja Hollywoodin inkluusiotietoisuudelle -
ja sille, mitä monimuotoisuus on.
Katson sitä ihmeissäni ja hämmästellen.
Tämä on loistavaa.
Osa minusta on epäileväinen.
Sillä olen kokenut tämän ennenkin.
Ja se ovi sulkeutui melkein yhtä nopeasti kuin se oli auennutkin.
Mutta teemme silti edelleen sitä, mitä teemme.
Teemme edelleen tällaisia hahmoja -
ja kerromme tällaisia tarinoita,
koska asia on tärkeä.
Sarjakuvien tarinat yleensä ja varsinkin supersankaritarinat -
kuvaavat niin toiveikkaasti ja hämmästyttävästi ihmisyyttä -
ja sitä, mitä siitä voi tulla,
että se rohkaisee meitä tutkimaan sisimpäämme -
ja etsimään hyvää.
Kaivamme läpi möhläysten ja epävarmuuden -
ja löydämme sen, mikä tekee meistä ainutlaatuisia -
ja vahvoja ja nostamme sen etualalle.
Monissa supersankaritarinoissa sankari edustaa toivoa.
Marvelin tarinoissa minua puhutteli aina se, että toivoa edusti ihminen.
Ja se on minusta jännittävää juuri tässä vaiheessa.
Kuka olet? Kuka haluat olla?
Avoimia tiedotteita, Stan's Soapbox, helmikuu, 1980.
Koettakaa kestää, kaverit. On taas filosofian aika!
Ihmisluonto ei muutu. Ympäristö muuttuu.
Meille on käynyt niin, että maailma on muuttunut,
ja uusia sääntöjä keksitään kaiken aikaa.
Kukaan ei ole erilainen.
Kaikki haluavat elämältä samoja asioita.
Tietyn turvallisuuden, hauskanpitoa, romansseja, ystävyyttä -
ja kanssaihmisten arvostusta.
Se pätee intialaisiin, kiinalaisiin, venäläisiin,
juutalaisiin, arabeihin, katolilaisiin, protestantteihin,
mustiin, ruskeisiin, valkoisiin ja vihreäihoisiin Hulkeihin!
Mitäpä, jos lakkaisimme vihaamasta muita tyyppejä?
Vilkaisehan peiliin, herraseni. Se muu tyyppi olet sinä.
Yhä ylemmäs! Stan.
Tekstitys: Tarja Forss