Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Konceptet med dubbel identitet blev tydligt för mig-
-när jag började jobba heltid på Marvel.
Det började med en konversation med Stan Lee.
Jag ställde en fråga på skämt som jag inte trodde gick att svara på.
"Hur skapar man en perfekt Marvelfigur?"
"Det ska jag säga dig, Joey."
"Tänk dig Spider-Man uppe på en avsats på ett hustak."
"Han blickar ut över staden."
"Han tar in det han ser, slänger ut ett nät och hoppar iväg."
"Det är en grym scen, men berättar du vem han är"-
-"vem han älskar, vem som älskar honom, vad han har för problem"-
-"så känner vi hoppet i maggropen eftersom vi är med honom i dräkten."
SPINDEL ELLER MÄNNISKA?
"Annars är det bara en rödblå dräkt som hoppar från ett tak."
Då gick det upp för mig att alter egot-
-är det allra viktigaste hos en superhjälte.
Så länge det har funnits sagor-
-har det berättats om människor med särskilda förmågor som lär oss nåt.
Det är fantasins makt. Jag hoppades alltid att hjälten skulle komma och rädda mig.
Det händer sällan, men i seriernas värld händer det en gång i månaden.
Seriehjältar är som ett slags moralisk kompass.
De hjälper oss att få grepp om världen vi lever i.
Varje generation får de serietidningar de förtjänar.
Man kan inte förvänta sig exakt samma Spider-Man i dag som för 20 år sen.
Saker förändras.
Vem väljer att sätta på sig masken?
Det är det jag tycker är intressant med superhjälteberättelser.
De handlar i grund och botten om att ta reda på vem man är.
I alla bra Marvelberättelser, oavsett vem eller vilka det handlar om-
-så finns det alltid en bra historia om människan bakom masken.
I det här numret av Captain America från 1941-
-stred hjälten mot en nazistskurk vid namn Red Skull.
Så här lät det:
"Vår nation grundades av dissidenter, av människor som ville ha nåt bättre."
Superhjältar har alltid varit en del av den amerikanska kulturen-
-åtminstone sen konceptet skapades på slutet av 1930-talet.
Superhjältarna hjälpte oss genom depressionen, genom andra världskriget-
-genom 50-talet, 60-talet, 70-talet, 80-talet...
Under hela resan har superhjältar gett oss ett språk-
-för att prata om våra politiska, medborgerliga och personliga identiteter.
Serier talar symbolspråk.
Det har att göra med att de är så storslagna och allegoriska.
Det banar väg för intressanta sociala narrativ.
I grund och botten handlar det om medborgerliga frågor-
-om hur vårt samhälle styrs.
Är det en vigilant? Jobbar hjälten i polisens tjänst?
Är det en man? Är det en kvinna? Är han svart? Är hon vit?
Allt det är i grund och botten frågor som rör identitet.
Och i Marvels universum är de frågorna centrala.
Marvel särskilde sig redan från början radikalt som serietidningsförlag.
Där fanns personligheter som gav en försmak om-
-vad som skulle bli den klassiska Marvelhjälten på 60-talet.
Man hade den ursprungliga Human Torch-
-ej att förväxlas med den senare versionen i Fantastic Four.
Sitt namn till trots var Human Torch inte människa.
Han var en android, en konstgjord varelse-
-som försökte framstå som människa, och lyckades.
Men redan där kan man skönja det som blev tradition hos Marvel-
-att hjälten är en outsider, på något sätt alienerad från resten av mänskligheten-
-men som försöker passa in.
Som försöker hjälpa en allmänhet som ibland är rädd för honom.
Marvel är väldigt bra på att spela med hemliga identiteter-
-och frågan om vad identitet egentligen är.
Och det handlar egentligen om den dualitet som finns inom oss alla.
På jobbet är vi en person, hemma är vi en annan.
I Marvels verklighet handlar det inte nödvändigtvis om att gömma sig-
-utan mer om att upptäcka sig själv.
Personer som tar på sig mask och blir superhjältar-
-och hittar en särskild styrka i den skepnaden.
Det började inte i och med serietidningar.
Före superhjältarnas intåg fanns Zorro.
En person som iträder en hjälteidentitet som är okänd för allmänheten.
Det är lagen som avgör om någon ska dö.
Det är inte bara en förklädnad.
Masken och dräkten gör det möjligt för hjälten-
-att ge uttryck för personlighetsdrag som inte syns i vanliga fall.
Ett av skälen till att tanken på en hemlig identitet är så effektiv är-
-att vi alla bär på flera varianter av oss själva.
På så sätt blir Spider-Man som vem som helst.
Det är en tanke om att vi i vår alldagliga tillvaro-
-kan uträtta nåt mycket större.
Det är särskilt påtagligt hos Marvel, där många hjältar är vanliga människor.
Tack vare den dubbelheten-
-har vi kunnat känna igen oss i många av hjältarna på ett personligt plan.
Det enda vi ber läsaren att acceptera är att en människa kan besitta superkrafter.
Att han kan klättra på väggar, är stark som tio man, eller så.
När det väl är etablerat försöker vi att skriva så realistiskt som möjligt.
Att han har övermänskliga förmågor-
-innebär inte att han inte kan ha akne och kärleksbekymmer-
-få värk i bihålorna mitt under en strid, eller ha ont om stålar.
Vi gör dem inte bara stora och starka, och låter dem vinna allt utan bekymmer.
Många av serieskaparna på 30-, 40- och en bit in på 50-talet-
-var judiska immigranter, antingen födda i USA-
-eller inflyttade från Europa.
Och som immigrant levde man i viss mån med dubbel identitet.
Det är nog ingen slump att Stan Lee, född som Stanley Lieber-
-eller att Jack Kirby, född som Jacob Kurtzberg-
-sedan skapade seriefigurer med dubbel identitet.
En identitet hemma och en annan på jobbet.
Min pappa hade en tuff uppväxt.
Gatugängen härjade. Ett judiskt gäng, ett irländskt, ett italienskt...
Det berodde på i vilket kvarter man bodde.
När serietidningarna kom mot slutet av 30-talet-
-såg han det som en väg bort från Lower East Side.
Antisemitismen var väldigt stark i slutet av 1930-talet.
Judar var utestängda från flera universitet, från golfklubbar-
-och till och med från hela bostadsområden.
Så jag tror att deras skapelser i mångt och mycket speglade deras liv-
-och det som skedde i världen vid den tiden.
För dem som blivit utestängda från den politiska allfarvägen-
-blev bilden av att slita av sig rocken och bli superhjälte-
-sätta på sig en mask och bege sig ut i natten-
-kraftfulla metaforer för-
-vad man kan bidra med i ett samhälle i vild oordning.
Det är knappast en slump att på omslaget till första numret av Captain America-
-slår Captain America Hitler på käften.
Vilken mäktig bild.
Det är en av de viktigaste bilderna i den amerikanska popkulturhistorien.
Och vem var bättre lämpad för den samhällskommentaren än judiska invandrare?
Många tänkte nog: "Vänta lite nu..."
"En amerikansk seriefigur slår ett annat lands statsöverhuvud på käften."
Då låg vi inte i krig med dem än.
Men om det var nåt pappa ogillade så var det mobbare.
Det fick Steve Rogers ge utlopp för.
"Slå mig hur mycket ni vill. Jag reser mig ändå."
Det var pappa, det.
En odelbar nation med frihet och rättvisa för alla.
Superhjälten kan ses som en arketyp för assimilering.
Att vilja vara delaktig.
Se på Captain America.
Han har flaggan som sin dräkt.
Han är Rockwell. Han är äppelpaj.
Han är de assimilerade judiska tecknarnas uppfyllda önskan om-
-att vara fullvärdiga amerikaner.
Det är intressant att många av de tidiga seriehjältarna ingår i gemenskapen.
Men de som har en mutation som inte går att dölja-
-som kom till efter seriernas guldår-
-ser jag som en skildring av utanförskap.
Då handlar det om att bli utstött på grund av sitt utseende.
Jag kände mig alltid som en udda fågel som barn.
Jag passade inte in, hur mycket jag än ville.
Jag blev bedömd efter mitt utseende och mina kläder och ville bara vara mig själv.
Dwayne McDuffie och jag pratade en gång-
-om vilken svart superhjälte vi gillade bäst.
Jag sa att min favorit var The Thing. Han undrade varför.
Jag sa att det var för att han alltid sticker ut, var han än är-
-och alltid blir bedömd utifrån hur han ser ut snarare än utifrån vem han är.
För mig är det centralt i min upplevelse av att vara svart.
The Thing var min pappa.
Ben Grimm agerade i stort sett som pappa skulle ha gjort.
Eller pappa skulle ha agerat som Ben Grimm. De är utbytbara.
Jag tror att pappa på sätt och vis såg sig själv framför sig.
En humanoid, hårdhudad varelse som kunde försvara andra.
Det är som legenden om golem.
Ett mytiskt väsen gjort av lera som ska rädda Östeuropas judar.
Författare skriver helt enkelt om det de har kunskap om.
Många teman i superhjältenarrativet har bibliska rötter.
Hulk, till exempel.
Hulk var från början grå.
Grå som golem, som faktiskt låg som grund för Frankensteins monster-
-och många andra figurer i populärkulturen.
Golemfiguren är egentligen inte elak.
Han ser bara annorlunda ut, och blir därför fruktad och missförstådd-
-och blir en rotlös vandrare. Det finns en mycket judisk världssyn där.
Hulk är icke-vit, som jag ser det.
Så när Hulk framställs som ett monster-
-på ett sätt som svarta män också blir, tänker jag osökt på James Baldwins ord:
"Att vara svart och vid medvetande i USA är att leva i konstant raseri."
Bruce Banner är skräckslagen inför Hulk. Han ser Hulk som ett monster.
Men Hulk är en del av honom, och Banner i sig är en hjälte.
Kärnan är enkel, det är vreden som utlöser förvandlingen till monster.
Men tänk om den delen av honom är den enda som finns-
-och så kastas han in i en situation där vreden och styrkan är nåt positivt.
När vi möter den monstruösa versionen av oss själva-
-inser vi att vi kan bli vän med monstret inom oss.
Det älskar jag med superhjältar.
Med en enkel regel, en enkel premiss som den-
-blir det möjligt att gräva på djupet i undertexten och känslodimensionen.
Morbror Ben är död, och det är på sätt och vis mitt fel-
-för jag förstod inte förrän...
När man jämför Marvelfigurerna från 60- och 70-talet-
-med DC-figurerna från 40-talet-
-är den stora skillnaden det psykologiska elementet.
Spider-Man är superhjälte, men också neurotisk.
Fantastic Four är en dysfunktionell familj.
Det ger en ny infallsvinkel-
-som inte fanns hos arketyperna från 40-talet.
Det som Stan och Jack bidrog med, i alla fall i början-
-var att åtminstone ge personerna två dimensioner.
De fokuserade mer på människorna under dräkten och deras problem-
-än de dominerande troperna i superhjälteserier.
Batman. En ung Bruce Wayne kommer ut från biografen-
-och en brottsling skjuter hans föräldrar.
Just i det ögonblicket dör barnet Bruce Wayne.
Han blir Batman-
-och använder Bruce Wayne för att underlätta det som Batman gör.
Bruce Wayne är masken, Batman den sanna identiteten.
Det Marvel gjorde på 60-talet var att vända på paradigmet.
Peter Parker är huvudpersonen.
Masken är hans fasad.
Han blir nån helt annan.
Han blir slagfärdig och är inte längre den blyga skolpojken-
-utan kan göra en massa saker som han inte kan göra i sin vardag.
När det gällde Spider-Man var man intresserad av Peter Parker.
Man var mer intresserad av hans liv än av hans bedrifter som Spider-Man.
Hur skulle det gå för moster May?
Skulle han ha råd med räkningarna?
Hur skulle det bli med kärleken?
Flash Thompson var sportkillen i skolan-
-som föraktade Peter Parker och tråkade honom skoningslöst.
Men Flash Thompson beundrade verkligen Spider-Man.
Det var snyggt.
Det var Stan som lekte med den hemliga identiteten igen.
Vilket ensamt barn...
Är man inte ett ensamt barn ska man inte läsa serietidningar.
Vilket ensamt barn har inte drömt sig bort i tanken:
"Om de bara visste vem jag egentligen är"?
Peter Parker är ett klassiskt exempel.
Killen som alla mobbar, retar och ignorerar.
Men när han sätter på sig masken är han inte bara stark och superhjälte-
-utan dessutom slängd i käften!
Jag älskar att Peter Parker är tystlåten, och Spider-Man spottar ur sig fyndigheter.
Han virvlar runt skurken som inte ens får en chans att tänka-
-på grund av hans grandiosa svada.
Glappet mellan den tystlåtna Peter Parker och den rappkäftade Spider-Man-
-ringar in nåt i hur vi ser på oss själva.
Den vi ser oss som och den vi skulle vilja vara-
-samlas i en och samma figur.
När jag läste Marvelserier-
-lärde jag mig att man kan beskriva sig själv med ett adjektiv-
-och berätta för världen vem man är.
Den otroliga Spider-Man, till exempel.
Den otrolige Hulk. Den oövervinnliga Iron Man.
Jag minns att deras epitet etsades fast i mig-
-så till den grad att jag på väg till skolan kunde säga till mig själv:
"I dag ska jag vara den oövervinnlige Iron Man".
"Om mobbarna ger sig på mig..."
"I dag ska jag smyga som Spider-Man."
Sen kom hiphoppen. "Herregud, kan man dra historier om sig själv till musik?"
Så hela min karriär har jag bara låtsas vara-
-"den mäktigaste i hela hiphopuniversum".
Och hela det fantasifulla identitetsbygget har jag serietidningarna att tacka för.
När jag fattar micken upphör jag att vara den snälla gossen från en katolsk skola-
-med glasögon, serietidningar och bra betyg.
Då förvandlas jag till den mäktige...
DMC står inte för Darryl McDaniels längre-
-utan för "devastating, mic-controlling".
En superhjälte som D, rå och stor
Stegar in som Hulk och den starke Thor
Jag är den mäktigaste i hiphopuniversum
Stan och Jack fattade tidigt ett beslut-
-när de placerade Fantastic Four, Spider-Man, Hulk, Iron Man och så vidare-
-i den verkliga världen. Varför var då det så viktigt?
Jo, innan dess hade superhjältarna existerat i fantasivärldar.
Superman bodde i Metropolis, som inte är en riktig stad.
Det var en idealiserad version av New York, men ingen riktig stad.
Jag blev helt överväldigad av att Peter Parker faktiskt bodde i Queens.
Stan Lee var ett geni som placerade superhjältarna i New York.
För mig var det inte på låtsas. Det var på riktigt.
Stan var före sin tid.
Det var det som gjorde Marvelserierna så hoppingivande.
Jag växte upp på 60-talet, i en oerhört turbulent tid.
Människorättsrörelsen, kvinnorörelsen... Det bubblade överallt.
Och Stan, Jack och de andra beskrev en värld som var som den var.
Det hände saker överallt. Man såg det på nyheterna.
Både Stan och Jack var medvetna om det och kommenterade det på sitt sätt.
Steve Ditko började rita in icke-vita i folkmassor.
Bland skolungdomarna på Peter Parkers skola var några svarta.
Han ritade dem så, och så fanns de där.
Och ingen kommenderade deras hudfärg. De var bara där.
I en tidning blir Spider-Man infångad av Green Goblin och Crime Master-
-och får hjälp av några patrullpoliser, varav en är afroamerikan.
Har serietidningsbranschen fått utstå påtryckningar från svarta-
-om att fler svarta ska vara med i serierna?
Jag kan inte tala för hela branschen-
-men för vår del behövdes det inga påtryckningar.
Vi gjorde det innan det talades om en svart rörelse.
För tio år sen gav vi ut en tidning om sergeant Fury.
Vi beskrev den som krigstidningen för dem som hatar krigstidningar.
Vi försökte inte lyfta fram just svarta, men vi ville göra den verklighetstrogen.
I sergeant Furys pluton ingick juden Izzy Cohen-
-italienaren Dino Manelli och Gabe Jones som var svart.
Vi har fortsatt så. I alla våra tidningar finns det med svarta och alla möjliga.
Inte som en markering, utan för att det är så världen ser ut, för guds skull.
Milstolpen när det gäller svartas inkludering i superhjältevärlden-
-är Black Panther.
Han gjorde debut i Fantastic Four, Marvels största tidning vid den tiden.
Och redan i sitt första nummer tecknas Panther som vilken figur som helst.
Överraskande bra.
Att han är afrikan blir nästan sekundärt.
Han dyker upp som en mystisk figur-
-som bjuder in Fantastic Four till sitt hemland.
Han flyger på dem och ägnar sen 20 sidor åt att spöa dem.
Till slut visar det sig att han inte alls är skurk-
-utan bara gör det här som en prövning.
Det kan tyckas taskigt mot Fantastic Four, men sånt får superhjältar leva med.
Och i slutet av tidningen visar han sitt ansikte för Fantastic Four-
-som reagerar: "Det är kungen av Wakanda!"
Ingen säger ett ord om att han är svart.
När T'Challa tar av sig masken tänker läsarna:
"Herregud, en svart superhjälte!"
Men Fantastic Four säger inte så.
Det var det fina, att det bara var så.
Så mitt i all missämja och allt tumult kunde man läsa serierna och tänka:
"Den världen vill jag leva i. Där vill jag vara."
Black Panther, T'Challa, är kung.
Det var nog ett medvetet val att göra Black Panther så imponerande som möjligt-
-och det är själva kärnan i den första berättelsen.
Jag tror att tanken var att läsarna skulle imponeras av honom.
Det som är fascinerande med de tidigaste superhjältarna är-
-att många av dem är fulländade.
Den första pannkakan brukar sällan lyckas, men Superman var fulländad.
Batman var fulländad.
Wonder Woman var fulländad. Captain America var fulländad.
Och den första svarta superhjälten, Black Panther, var fulländad.
Han är cool, elegant och snygg. Allt sitter på plats.
Underbart! Han har verkligen allt.
Och en efter en sänker han hela Fantastic Four-
-som några nummer tidigare besegrade Galactus, som slukar planeter.
Black Panther spöar gänget som spöade Galactus.
Alltså är Black Panther den tuffaste katten i Marvels universum, punkt slut.
1966 stod det ganska klart att Marvels sätt att skapa serier fungerade.
Stan, Jack, Steve och de andra märkte-
-att de sålde väldigt bra, proportionellt sett bättre än alla andra.
Det skulle ta tio år-
-innan rivalerna hade återkommande svarta personer i sina serier.
Det här är skisser som jag har bett John Romita att göra.
-Här är han alltså egentligen. -Ja, i verkligheten.
Det här är Johnnys glamouriserade version.
Jag gillar piloten skarpt. Hon är svart, det är bra.
Ett problem med mångfald i serier är-
-att även om upphovspersonerna försöker skapa mångfald-
-i persongalleriet och i berättelserna-
-så har författarna och tecknarna i många år huvudsakligen varit vita män-
-i 20-40-årsåldern.
Jag är den första redaktören som är afroamerikan-
-och mig veterligen den första superhjälteserieförfattaren som är det.
Jag var 17 år när jag började.
Jag visste inte att jag var den första svarta på kontoret.
Jag minns en morgon när jag skuttade fram längs Madison Avenue-
-för att jag längtade så till jobbet.
Snart insåg jag att jag skuttade. "Visst ja, svarta skuttar inte."
Rich erbjöd sig att ta in mig på DC Comics-
-och presentera mig för redaktörerna där.
Den första jag fick träffa var deras art director.
Jag visade mina arbetsprover för honom.
Han var vit. Alla var vita.
Han nickade åt mig, samlade ihop pappren och gav mig dem.
"Det här är riktigt bra, men vi har redan en färgad tecknare."
Kort därefter var jag på Marvel och träffades deras chefredaktör.
Jag tror att det var Jim Shooter. Han kallade mig inte "färgad tecknare".
Han sa bara: "Snacka med den här redaktören, så ordnar vi nåt."
Folk undrar om det förekom sexism.
Snarare tvärtom.
Det inte fanns många kvinnor bland läsarna än-
-och de flesta som jobbade på kontoret var män-
-men alla var mentorer.
Dörrarna stod alltid öppna på Marvel.
Vem som helst kunde komma in med arbetsprover och tjata-
-tills nån tog tag i det.
"Här får du en testsida. Tuscha den."
Vad dagen led så kom whiskyflaskan fram-
-och då händer det grejer.
Då uppkommer idéer.
Jag kan inte nog understryka hur roligt man hade med galningarna som jobbade där.
Alla var galna på Marvel.
Det var allt annat än politiskt korrekt.
Ja, det skämtades om svarta-
-men också om polacker, italienare och judar.
Så när jag började skriva om svarta personer-
-såg jag det inte som ett paradigmskifte eller en markering.
På 70-talet växte intresset för att skapa fler icke-vita superhjältar.
Jag vet inte hur mycket tankekraft som verkligen lades ned i besluten.
Många av författarna och tecknarna var mycket unga.
Deras livserfarenheter färgade nog av sig på hur de skildrade saker.
De sög åt sig av kulturen omkring dem som alla andra-
-vilket filtrerades genom deras arbete.
Så visst förekom det att seriepersoner framställdes på ett mindre bra sätt.
Luke Cage var tänkt att vara en blaxploitationfigur.
Luke Cage kom till tack vare Shaft.
Det var början på blaxploitationperioden.
Marvel hade en blaxploitationfas med Brother VooDoo-
-och Luke Cage och hans "Sweet Christmas!".
Jag var förtjust i icke-vita figurer.
Det bottnar i min uppväxt i Cleveland, som var en mycket segregerad stad.
Mina första svarta vänner älskade serier-
-och det kändes så orättvist att de inte hade några svarta hjältar att läsa om.
Luke Cage var en av mina favoriter hos Marvel när jag var liten.
Jag upptäckte Luke Cage med min kusin på en 7-Eleven på 70-talet.
Vi läste tidningen tills den föll isär.
Jag tror att det var just för att han var en av de första afroamerikanska hjältarna-
-som han inte var maskerad.
De gjorde helt rätt som äntligen hade icke-vita hjältar-
-och ville visa upp en stark och stilig rättvisans förkämpe, som var icke-vit.
Luke Cage har inga typiska svarta särdrag.
Hans sätt att prata och agera...
Det finns en bisarr bild av vad "svarthet" ska vara.
Många som ska teckna svarta ger dem nån sorts slang.
Och det är inte riktig slang, utan vitas bild av hur slang låter.
Man förlikar sig med bristen på mänskliga drag hos de här figurerna-
-som man kan förlikas med en James Bond- film som man älskade som barn.
"Vänta lite... James Bond är riktigt problematisk."
När jag skrev Luke Cage på 70-talet var jag inte lika "woke" som jag är i dag.
Jag försökte berätta bra historier med respekt för huvudpersonen-
-och inte behandla honom som nåt annat än en riktig hjälte.
Det var en mognadsprocess för oss alla.
Man får inte plötsligt upp ögonen för omvärlden och vet hur det ska vara.
Man jobbar sig dit.
Det är sällan jag skriver utifrån ett perspektiv som svart författare-
-eftersom jag inte ser mig själv som "svart författare".
Jag är författare. Jag kan skriva allt.
Jag skrev Luke Cage länge.
Till sist frågade jag mig om figuren kunde få ett annat uttryck.
Inte för att jag lät honom prata vårdat, men somligt behövde jag släppa.
Det börjar som explotation-
-men genom reappropriering kan vi göra om och göra såna saker till våra egna.
Han har gått från en käftslängd, stentuff och hårdnackad typ-
-till en sammansatt fadersfigur och ledare-
-som många i landet känner igen sig i.
Jag älskar Luke Cage.
Identitet spelar enorm roll i serier.
När man är barn är det de personerna man ser upp till.
De representerar det goda.
Man får det svart på vitt: den här är god och den här är ond.
Alla förtjänar att känna igen sig i den media som de konsumerar.
Det vore befängt att tro att folk skulle lägga så mycket pengar på underhållning-
-som inte skildrar deras kroppstyp, klass, etnicitet, sexualitet och kön.
Det är galet att folk har fått hålla till godo med saker-
-som inte alls har speglat nåt av det här, eller som har gjort det väldigt homogent.
I synnerhet tecknade serier berättar historier med hjälp av stereotyper.
Att det finns så många problematiska konstruktioner kring etnicitet i serier-
-beror på att de inspireras av samhällsnormer.
Mot slutet av serietidningens guldålder-
-förekom fasansfulla rasstereotyper.
Till exempel propagandan om asiater under andra världskriget.
Ett tag färglades asiater med gult i serierna.
Verkligen gult.
Larry Hama brukar prata om det.
Jag föreslog att vi borde sluta att måla asiater gula.
"Varför gör vi så?" - "Åh, så har vi alltid gjort."
"Det kanske är dags att sluta."
I det första numret av Sgt. Fury and His Howling Commandos-
-var Gabe Jones tuschad som en vit person.
Skälet till att han var tuschad så var-
-att det ditintills inte hade förekommit icke-vita i serier.
Det förekom inga svarta, annat än som i Amos 'n Andy-
-stereotyper med stora ögon och läppar, karikatyrer à la Stepin Fetchit.
Så när tidningen skickades för tryck sa färgsättaren:
"Det här måste ju vara fel." Och gav honom samma färg som de andra.
Stan ringde och läxade upp dem så att det blev rätt i kommande nummer.
I de första numren från de första åren-
-har de inte ens naturlig hudfärg.
Gabe Jones är snarare grå och ser ut att vara gjord av sten-
-inte brun som en afroamerikan.
De kunde inte komma på hur de skulle blanda rött, gult och blått-
-till en verklighetstrogen hudfärg.
Man kan gorma och slå näven i bordet bäst man vill.
Men är man aggressiv får man bara människor emot en.
Det får mer varaktighet och mening om man är en del av processen och förändrar den.
När jag började jobba på Marvel gjorde de nytryck av historier från 50-talet.
En av tidningarna hette Jungle Action.
I de här tidningarna förekom riktigt rasistiska historier-
-om blonda gudar och gudinnor som räddade infödingar.
Jag frågade redaktörerna:
"Hur kan Marvel ge ut nåt sånt här 1973?"
"Är ni galna?"
Jag sa nåt i linje med:
"Kan man inte ha åtminstone en afrikansk hjälte?"
Då sa de: "Vi tar in Black Panther i Jungle Action."
De hade nog inte tänkt igenom det.
Eftersom alla i handlingen var wakandier innebar det att alla skulle vara svarta.
Det hade aldrig tidigare gjorts i en amerikansk serietidning.
Don McGregors Black Panther var banbrytande på den tiden.
Han skapade ett oerhört futuristiskt och högteknologiskt samhälle-
-nämligen Wakanda.
Nåt som fantastiskt nog var vanligt hos Marvel var-
-att de älskade att leka med troper och ställa dem på ända.
Black Panther befinner sig långt in i mörkaste Afrika.
Det är outforskad mark... Det bara skriker trop om det.
Och Wakanda är ett teknologiskt paradis och världens rikaste land.
Vänta lite. Nu är det ingen trop längre.
Det som är mest spännande med Black Panther är-
-tanken på en orörd svart plats.
En plats av makt och härlighet.
Att möta detta öppna, teknologiskt framskridna och vackra samhälle-
-fick mina ögon att tåras.
Ku Klux Klan vädrade morgonluft vid den tiden.
Det var upprinnelsen till Pantherns kamp mot Klanen.
T'Challa är med Monica Lynne, som han har en relation med då-
-och de börjar prata om hennes släkting-
-som var med under rekonstruktionstiden efter inbördeskriget i USA.
Hennes mamma berättar historien om vad som hände med onkel Caleb.
Men på varannan sida ser vi Monica föreställa sig hur det hade varit-
-om T'Challa hade varit i rekonstruktionstidens Amerika 1868.
Det anknyter omedelbart till frågan om varför folk älskar seriesuperhjältar.
Jo, för att T'Challa ställer allt till rätta.
Och i verkligheten blir Caleb hängd.
Med tiden blev det alltmer uppenbart-
-att man inte bara ville ha svarta i tidningen.
De ville att Avengers skulle komma och hjälpa Black Panther.
"Inte i den här tidningen", sa jag.
"Här ska inga vita rycka in för att den svarte mannen inte klarar sig själv."
"T'Challa klarar sig själv. Han behöver ingen hjälp."
"Han gör det som måste göras."
Ett tag blev Black Panther Black Leopard-
-eftersom Marvel var oroliga för att han skulle förknippas med Svarta pantrarna.
Ett tag arbetade T'Challa som lärare i Amerika-
-vilket inte kändes helt rätt för en afrikansk kung.
Alla begår misstag.
Frågan är om man drar lärdom av sina misstag.
Tyst!
Det fanns en tendens hos Stan. Han hade många starka sidor...
...men att skriva om starka kvinnor var inte en av dem.
Han behandlade alla kvinnor i serierna-
-som den kvinnliga forskaren i dåliga skräckfilmer från 1950-talet.
Vacker, men inte alltför smart. En kvinna som behöver räddas.
Så en intressant sak i historien om Marvel är-
-att parallellt med superhjältetidningarna som började göras i början av 60-talet-
-gjorde de serietidningar om unga kvinnor.
Det var Patsy Walker och Patsy and Hedy.
Det var Linda Carter, Student Nurse-
-om en sjuksköterskestuderandes romantiska och roliga sjukhusäventyr.
Och de kom på sätt och vis att inlemmas i superhjälteberättelserna.
Hjältinnorna tenderade att få svagare krafter.
The Wasp kunde bli liten och flyga runt och stickas.
Sue Storm var som Fantastic Fours hemmafru.
I början var hennes superkraft att gömma sig, att bli osynlig.
Männen fick utpräglat fysiska krafter-
-och kvinnorna fick peka-och-posera-krafter.
Krafter som går ut på att man står och är snygg och pekar-
-och får saker att hända med tankekraft.
Krafter där man kan se bra ut och samtidigt påverka omgivningen.
När könstillhörighet och sexualitet har tagits upp i Marvelserier-
-är det på väldigt tidstypiska sätt.
Man har gjort framsteg i varje generation.
-Vad ska vi göra? -Stoppa sexismen!
-När ska vi göra det? -Nu!
Stan bad mig skapa en kvinnlig superhjälte med "Marvel" i namnet.
Jag plockade saker från tidigare tidningar, bland annat Carol Danvers-
-och gav henne en bakgrundshistoria som anknöt till Captain Marvel-
-och försökte skapa en feministisk superhjälte.
När serien kom 1976 var det, som det mesta Marvel gjorde då-
-ett försök att hänga med i samtiden.
Kvinnorörelsen var stor, så vi skapade en kvinnlig superhjälte.
En Ms. Marvel. Det kändes aktuellt.
På första omslaget stod det nåt i stil med "den här kvinnan slår tillbaka".
Mitt mål var att skapa en feministisk superhjälte.
I det första numret säger en flicka till sin mamma:
"Jag vill bli som hon när jag blir stor."
Det kändes viktigt att försöka skapa-
-en stark kvinna med egen vilja-
-som var självständig och inte bara föremål för en kärleksintrig.
Det var en feministisk serietidning.
Mycket klyschigare än nåt jag nånsin har gjort.
Hon har Gloria Steinem-glasögon och mittbena.
Han gjorde henne till chefredaktör på "Woman Magazine".
Men Marvels superhjältar är verklighetsanknutna.
De är människor med problem som ofta har personliga motgångar.
Det är rimligt, men det gör att Carol inte passar så bra in-
-eftersom hon är en superstark vacker blondin.
Det blir som ett hack i skivan där.
Hjältarna är huvudsakligen personerna bakom masken.
Men allt man känner till om Carol Danvers är dräkten.
Det är den man ser. En baddräkt med lårhöga stövlar och skärp.
Jag kan inte tänka mig nåt sämre när man ska spöa skurkar.
Och det blir nog väldigt kallt när man flyger högt.
Men det var en annan tid. Den manliga blicken dominerade.
Kvinnor i serietidningar tecknas med smal midja och stora bomber till bröst.
Det är en helt annan version av kvinnlighet.
Och en annan version av styrka, för när män ska teckna starka kvinnor-
-får de ofta manliga attribut.
Att vara kvinna och stark kan vara nåt annat än det, mer nyanserat.
Inte för att vi behöver se kvinnor som grymma eller starka...
...på nåt socialt accepterat sätt.
Men när kvinnor inte får ha några brister-
-och ska se ut och agera på ett visst sätt-
-och inte får begå misstag, så blir det tråkigt.
Hon blir ingens favorit.
Mamma tog värvning i flygvapnet under studietiden.
Hon ville bli stridspilot, men de lät inte kvinnor flyga Spitfire-
-så hon blev posterad på en radarstation på brittiska sydkusten 1940.
Det var en väldigt farofylld tid att vara där och jobba med det.
Om människor jag känner gör sånt i verkligheten-
-varför inte också teckna nåt motsvarande?
Varför ska kvinnorna i serierna bara vara flickvänner?
Kan det inte finnas pojkvänner?
Varför inte skapa särpräglade personer och utsätta dem för alla helvetes kval?
Ingen annan gjorde det, så jag tänkte: "Äh, jag prövar och ser vad som händer."
De nya X-Men gjorde entré 1975.
De bytte ut en grupp som bestått av fem vita amerikanska ungdomar-
-mot ett internationellt gäng.
När jag var i tonåren kom Uncanny X-Men-
-och allt lyftes till en helt annan nivå.
Det kanske hade att göra med medborgarrättsrörelsen som hade varit-
-men den bruna hyn, som inte bara var brun, utan svart-
-och deras försök till asiatisk hy, visserligen för gul för min smak-
-var helt underbar att se.
70-talets X-Men är väldigt fascinerande-
-eftersom det är ett så aggressivt försök till mångfald.
60-talets X-Men skilde sig från vanliga människor i det att de var mutanter.
Men det var i grund och botten ett gäng vita, privilegierade ynglingar.
Så serien infriade inte vad den utlovade.
70-talets X-Men blåser nytt liv i den tänkta mutantklassen, med tanken:
"Tänk om det finns massor av mutanter som är helt olika varandra"-
-"men behöver göra gemensam sak."
Hela poängen med X-Men för mig är att de är utstötta-
-och tjänar en värld som hatar dem.
Premissen var att de aldrig kommer undan det.
X-Men var de första superhjältarna som var desamma med och utan dräkt.
Det spelade ingen roll om Wolverine hade flanellskjorta och cowboyhatt-
-eller den gulblå superhjältedräkten.
Han var samma snubbe och behandlade människor likadant oavsett.
Det fanns inget konstgrepp där om att tvingas spela en roll.
Tanken på masker passade inte in.
Om jag plötsligt vaknade på min 13-årsdag som Nightcrawler så hade jag blivit arg.
Men om jag var född sån, om jag alltid hade sett ut så-
-vem skulle jag vara då?
Då skulle jag ta vara på-
-att jag kan klättra på väggar, teleportera mig-
-och har en uttrycksfull svans. Då skulle jag känna mig häftig.
Om man befinner sig så långt utanför normen-
-är det antingen en tillgång eller en nackdel.
Och varför skulle man vilja se det som en nackdel?
Man får välkomna det och se vart det bär en.
Chris var före sin tid med mångfald och starka kvinnor-
-på ett helt annat sätt än nån annan.
När man blickar tillbaka så har kvinnorna bäst historier i Chris X-Men-berättelser.
Han var också tidig med att leka med könsbyten-
-vilket man ser hela tiden nu.
Jag minns att han ville att Xavier skulle hjärntvättas-
-och klä sig i klänning och högklackat, men det tyckte jag blev för mycket.
Det som är så fascinerande med X-Men under den här perioden är-
-att det var så väl förankrat i kvinno- och gayrörelsen på 70-talet-
-även om de termerna aldrig nämndes i serierna.
Gayrörelsens budskap var:
"Vi vill kunna ge uttryck för vår identitet"-
-"i hur vi klär oss, hur vi dansar och hur vi älskar."
I serietidningarna stöptes de idealen om i mutantform.
Hjältarna såg ut som dragqueens.
De hade flärdfulla dräkter-
-och det var fullt av storslagna scener-
-där de var i rymden och såg ut som ett gäng discodivor.
Den glädjen tilltalade mig.
"Man kan faktiskt njuta av det som gör en annorlunda."
Frågan är bara vem man är, vilken roll man har i världen.
Vem man är för sina anhöriga, vem man är för sig själv.
Visst var superkrafterna roliga-
-med storslagna scener där de flög runt i rymden och slogs och så-
-men det var bara ytan. Kärnan var den intima upptäckten av-
-vem man själv och de i ens omgivning var.
I och med X-Men fick man en gemenskap som förstod.
Jag hade en tuff uppväxt i Bronx.
Serierna var en bra tillflykt, särskilt om man själv hade saker att dölja.
Min queersida uppskattade isoleringen-
-och parallellerna mellan att vara ung och gay och att vara X-Man.
För första gången kände vi att vi var en del av historien.
Det var viktigt. Tidigare hade vi inte varit det.
Jag vänder aids ryggen!
Det fanns en rörelse som bottnade i aidskrisen.
Där missade Marvel en möjlighet att ha med gaypersoner i serierna.
VET DU VAD DINA BARN ÄR?
Det finns olika sätt att skildra vad det är att vara människa.
Ett sätt, där serierna har lyckats riktigt bra-
-är att skapa genomtänkta metaforer.
Att vara mutant är som att tillhöra en etnisk minoritet i USA.
Eller att vara mutant är som att vara gay.
Men till slut kommer människor att säga:
"Jag behöver få se mig själv där."
"Jag vill inte alltid vara en metafor, för jag är en riktig människa."
Ett annat sätt att beskriva människors verklighet-
-är att faktiskt beskriva människorna.
NORTHSTAR: "JAG ÄR HOMOSEXUELL"
De försökte verkligen. De lät Northstar komma ut.
Northstar var den första öppet homosexuella Marvelfiguren-
-vilket var en stor grej för gayvärlden.
Men fokus låg aldrig på hans privatliv eller kärleksliv.
Det var bara "jag är gay", och det var det.
Författaren bakom serien ville att han skulle få aids.
Han började skriva på det, men Marvel blev nervösa-
-så berättelsen ändrades under resans gång-
-till en bisarr historia om att Northstar i själva verket var till hälften...
Jag hittar inte på det här. Han var hälften älva.
Det var ingens avsikt, men det blev riktigt kasst.
Om de enda figurer man ser är stereotyper...
Det är ju i princip definitionen av ordet.
Om bara stereotyper får representera en hel grupp människor-
-så blir det lite falskt.
Men när en figur får leva och andas i flera dimensioner, blir hen en person.
Inte en representant för en hel grupp.
Det serieskapare behöver göra är helt enkelt att läsa omvärlden bättre.
Att ta med personer med olika bakgrund-
-och använda sin kreativitet till att utveckla dem.
Serieskaparens uppgift blir att ta det vi redan vet om världen-
-att det råder mångfald, och visa det för oss på nya och spännande sätt.
Kör dem genom maskineriet.
Kör dem genom samma maskineri som vi kör alla Marvelfigurer genom, vilka de än är.
Låt dem gå från hjälte till skurk-
-dö, återuppstå, bli allvarligt skadade och återhämta sig igen-
-komma med i Avengers, petas från Avengers...
Allt som nånsin har hänt Spider-Man, Captain America och Iron Man-
-vill jag ska hända den här figuren.
För då kommer författarna att vilja skriva om den figuren.
Tecknarna kommer att vilja teckna den figuren-
-som nu är en del av Marvels universum.
Många kallar det mångfald. Jag vill kalla det inklusion.
Vi satt på lunchen och snackade om vad vi skulle ha velat göra annorlunda.
Ultimate Spider-Man funkade bra. Det var en succétidning i många år.
Vi pratade om Spider-Mans bakgrund.
Han är en kille som bor i New York hos sin moster, han är en nörd...
Men det finns inget som säger att han måste vara vit.
Däremot talar bostadsorten och andra saker snarare för-
-att han kan ha en annan bakgrund.
När den tanken väl har väckts är den svår att släppa.
Om vi skulle göra om det nu skulle han ha fått vara icke-vit-
-och fått en helt annan röst.
"Ja... Varför inte göra så?"
Peter Parker dog som hjälte-
-när han räddade moster May som han inte kunde rädda morbror Ben-
-men han visste inte att det fanns en annan pojke som blivit spindelbiten-
-nämligen Miles Morales.
Medan alla försöker tackla chockbeskedet om Spider-Mans död-
-drar Miles av sig masken för att hämta andan, och vi får se vem han är.
"Dräkten kanske är opassande."
George Lucas sa: "Det lättaste sättet att få en reaktion är att döda en hundvalp."
När jag tog livet av Peter Parker dödade jag en hundvalp.
Den berättelsen var inte bra nog i sig, men när Peter Parkers död-
-inspirerade Miles på samma sätt som morbror Ben inspirerat Peter-
-visste jag att historien hade lyft över död-hundvalp-nivån.
Miles tog sig an devisen "med krafter kommer ansvar"-
-ur en helt annan vinkel än Peter Parker hade gjort.
Att låta nya personer ta över rollerna är nåt vi har sett flera gånger förut.
Skillnaden i de här berättelserna är-
-att rollsättningen bättre speglar den värld som vi faktiskt lever i.
När det gällde Carol frågade jag mig vad kärnan i hennes identitet är.
Vari bottnar hennes smärta?
Hur kan hon bli inte bara eftersträvansvärd, utan relaterbar.
Hon måste sjabbla till det.
Hon måste falla och sen resa sig igen.
Hon måste gå på en nit emellanåt.
Så jag läste in mig på hennes bakgrund.
Det visar sig att hennes älskade pappa hade två söner och en dotter.
Av ekonomiska skäl sätter han bara sönerna i högskola.
Så Carol tar värvning i flygvapnet för att bekosta sin utbildning-
-och försöker hela sitt liv bevisa för sin pappa att hon är lika bra som pojkarna.
Och det är både mänskligt och relaterbart.
Hon är vacker och stark, men bär på en väldigt mänsklig smärta.
Det är så man bygger en person som man vill heja på.
När jag började skriva om Black Panther-
-ville jag skapa seriernas motsvarighet till en Public Enemy-platta.
Med låtar som "Bring the Noise"-
-"Party for Your Right to Fight" och "It Takes a Nation of Millions"-
-var budskapet: "Det här är till för oss och våra vänner"-
-"och det ska tillfredsställa oss."
Orkanen Katrina orsakade en stor tragedi i en företrädesvis svart stad.
Jag såg en öppning för att pröva en idé som jag velat pröva länge-
-nämligen ett svart Avengers.
Att ta Black Panther, Luke Cage, Blade, Photon...
Att samla ett svart supergäng som tar itu med problemet.
Det var nåt jag hade drömt om att få se hela mitt liv-
-och nu blev det verklighet.
Det gick upp för mig att det var väldigt få asiater i Marvels universum.
I synnerhet unga, manliga asiatamerikaner.
Den luckan ville jag täppa till.
Amadeus Cho är en väldigt skärpt kille som träffar på Hulk.
Han säger: "Du har haft det jobbigt nog i livet, Bruce."
"Jag ska bota dig"-
-"och eftersom jag är kaxig och vet allt så ska jag ta över krafterna."
"Jag ska bli den grymmaste Hulk som nånsin funnits."
Det var så The Totally Awesome Hulk blev till.
Jag gick i mellanstadiet, jag var nog tolv år-
-när jag blev varse att folk hade en fientlig och missvisande syn på muslimer.
Marvel uppmuntrade mig till att berätta en ny sorts Marvelhistoria.
Kamala Khan, den helt nya Ms. Marvel, är en ung och nyupptäckt inhuman.
Hon är en sydasiatisk muslimsk tjej från Jersey City-
-och Captain Marvel, alltså Carol Danvers, råkar vara hennes favoritsuperhjälte.
Hon är lång, blond och blåögd.
Hon är allt som Kamala Khan inte är.
När hon får sina krafter förvandlas hennes kropp.
Undermedvetet väljer hon att se ut som Carol Danvers.
Att hitta tillbaka till sig själv och finna balans blir början på hennes resa.
Strikt tematiskt är konceptet med en maskerad hjälte-
-som inte vågar visa sitt sanna jag-
-inte lika slagkraftigt som det en gång var.
Jag tror att vi ser en allt större acceptans för skillnader och unicitet.
Och då behövs ingen dubbel identitet.
Man kan vara sig själv. Man behöver inte dölja vem man är.
När vi tittar på Captain America, Thor och andra stora hjältar-
-är det utifrån de ideal som de står för.
Och det är ideal som vem som helst kan ha.
Metaforen det innebär att ta på och av sig masken-
-och fundera på om man är superhjälte eller bara vanlig människa...
Man kan vara bådadera, och vi bör vara bådadera.
Vi behöver leva i utrymmet däremellan. Det är där vår kraft ligger.
Jag tror att det är det som gör Marvels universum så intressant.
Captain Marvel 6:140, där historien vävs ihop med The War of the Realms...
Vad som händer härnäst är det ingen som vet.
Men jag ser spännande möjligheter i och med att demografin förändras-
-och USA i slutet av nästa årtionde kommer att ha en minoritetsmajoritet.
Vår samexistens i den världen tror jag formas av de historier vi tar del av.
Jag brukar säga till serieläsare:
"Vi tror ofta att de här hjältarna och skurkarna har skapats åt oss."
"Men de har skapats tack vare oss."
Verkligheten är vår målarduk.
Om vi slutar titta ut genom fönstret på vad som händer i verkligheten-
-så kommer våra serietidningar att bli dåliga.
Jag tycker inte att det är seriernas plikt att vara representativa.
Jag tycker bara att det är dårskap att inte vara det.
För affärernas och historieberättandets skull finns det alla skäl att vara det.
Det kan bli riktigt fint, sett till Black Panthers framgång-
-och Hollywoods medvetenhet om inklusion och mångfald.
Jag ser på med stor förundran: "Det här är underbart."
Men den andra halvan av mig kisar skeptiskt.
Jag har sett det här förut.
Och då slog dörren igen nästan lika fort som den öppnades.
Men vi kommer att fortsätta med det vi gör, oavsett.
Vi kommer att skapa våra figurer och berätta våra historier.
Det är för viktigt för att låta bli.
I seriehistorier i stort och superhjältehistorier specifikt-
-finns det så ljusa, fantastiska skildringar av vad människosjälen är-
-som uppmuntrar oss till att söka efter storheten inom oss själva.
Under allt det skitiga och osäkra-
-gräver vi fram det som gör oss unika och starka-
-och lyfter fram det i ljuset.
Ofta är det superhjälten som framställs som eftersträvansvärd.
Det som tilltalar mig hos Marvel är att människan är den eftersträvansvärda.
Det tycker jag är spännande.
Vem är du? Vem vill du vara?
Stan har ordet, februari 1980.
"Ni får ha tålamod med mig, för det är filosofidags igen."
"Människans natur förändras inte, men vår omvärld gör det."
"Världen har genomgått stora förändringar"-
-"med nya regelverk varje gång man blinkar."
"Vi är inte så olika varandra."
"I grund och botten vill vi ha samma saker i livet."
"Trygghet, nöje, kärlek, vänskap"-
-"och att visas respekt av våra medmänniskor."
"Det gäller indier, kineser, ryssar"-
-"judar, araber, katoliker, protestanter"-
-"svarta, bruna, vita och gröna hulkar."
"Så vad sägs om att sluta spilla tid på att hata de där andra?"
"Se dig i spegeln. Den där andra är du."
"Excelsior! Stan."
Översättning: Karl Hårding Svensk Medietext