Downloaded from YTS.MX
‎UN PROGRAM SPECIAL DE COMEDIE NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎ÎN DIRECT DE LA OAKLAND
‎Care-i treaba, Oakland?
‎Vă rog!
‎Mulțumesc.
‎E emoționant!
‎Da!
‎Vă mulțumesc foarte mult că ați venit azi.
‎Și apreciez cu adevărat.
‎O să fie amuzant. ‎Trebuia să fac show-ul ăsta în Oakland.
‎E printre orașele mele preferate din lume.
‎Adică… Chiar este.
‎E un oraș unic.
‎Singurul unde un pește îți dă ‎ponturi de investiții.
‎Toată zona e marfă.
‎N-am vrut să înregistrez în San Francisco.
‎N-am nimic cu orașul, ‎mi se pare doar cam bizar.
‎Știți ce vreau să zic? E prea… ‎E prea multă speranță.
‎Glumele mele n-ar plăcea acolo.
‎Când un părinte bun zice ‎„Poți fi tot ce vrei”,
‎mi se pare că ar trebui să adauge: ‎„în San Francisco”.
‎Vrei patiseria ta, dar faci doar brioșe?
‎Poți fi tot ce vrei tu…
‎în San Francisco.
‎Vrei să fumezi cocaină ‎în fața bibliotecii?
‎Îl știți pe tipul ăsta?
‎Sunt foarte multe de spus. ‎E primul meu show în cinci ani. Eu…
‎Am foarte multe lucruri în minte.
‎Ați văzut vreun om al străzii ‎atât de dotat, că v-a trecut mila?
‎Poți fi tot ce vrei tu…
‎în San Francisco.
‎Am pățit-o recent. ‎Am văzut un om al străzii…
‎Un domn… Nu știu cum să-i spun,
‎dar o avea atât de mare, că mi-am zis ‎că poate de aia a ajuns în stradă.
‎Poate și-a trăit viața ‎cu prea multă încredere în el.
‎Oamenii l-au avertizat: ‎„Muncește, altfel pierzi tot.”
‎Iar el: „Să muncesc? Nu-mi trebuie bani.
‎Am ditamai scula. Mă descurc.
‎Arăt asta la magazin.
‎Să văd ce se întâmplă.”
‎Sună ca un banc porcos, dar cine știe?
‎Poate e o înțelegere a fragilului ‎eu masculin. Acum sună inteligent.
‎Așa e. Un bărbat realizat poate vedea ‎un boschetar cu penis uriaș,
‎gândindu-se: „Băftosu' dracului!
‎Unii au noroc cu carul.”
‎Nu știu de ce-s bărbații obsedați ‎de sculele lor. E nostim.
‎Toți bărbații de aici știu ce spun.
‎Toți tipii de aici și-au măsurat-o ‎și nu doar cu rigla.
‎Cu orice aduce cu forma unei scule.
‎Perie de păr, recipient de șampon…
‎Doamnelor, dacă vă duceți la baie ‎și găsiți telecomanda
‎și vă întrebați ce caută acolo…
‎Fiindcă trebuie să ne măsurăm.
‎Femeile nu-și măsoară vaginul.
‎Nu știu dacă sunteți mai deștepte ‎sau încă n-ați găsit o cale.
‎Ce ați putea face? ‎Puneți apă și stați peste o găleată?
‎„Am două căni de păsărică.”
‎Ar putea fi un cântec ‎de-ale lui Megan Thee Stallion.
‎Două căni de păsărică
‎Îmi place Megan Thee Stallion, ‎dar m-a pierdut la faza cu „WAP”.
‎Păsărică foarte udă? Tot timpul? Pe bune?
‎Ai o boală sau ce?
‎„Exact, am păsărica udă tot timpul.
‎La înmormântări, la aniversări.
‎La tribunal.”
‎Bărbații-s obsedați de propriile scule.
‎Toată viața am încercat să pricep. De ce?
‎Nu e fiindcă le plac femeilor. ‎Sincer, am prefera să nu vă placă.
‎Nu mă credeți? Duceți-vă acasă. ‎Spuneți-i iubitului într-o zi.
‎Dacă vă uitați de acasă, duceți-vă la el ‎și spuneți-i: „Dragă, te părăsesc.
‎Ai scula prea mare pentru mine.
‎Detest să fac sex cu tine.
‎Vreau un tip mai puțin dotat.”
‎Garantez că o să zâmbească și o să zică: ‎„Fă cum vrei, dragă.
‎Chestia asta așa rămâne.”
‎Bărbații știu ‎că femeilor le plac sculele mari,
‎dar nu știm cât de mare e prea mare.
‎Deci ne închipuim ceva infinit.
‎Nu poate fi așa. ‎La un moment dat e prea mult, nu?
‎Stai lângă un distribuitor automat ‎cu o bancnotă de 100 $.
‎Zici: „Drăguț, dar nu intră.
‎Ce n-aș da ‎să fi avut o bancnotă de cinci la mine.”
‎E ciudat să vă văd pe toți cu măști, ‎dar publicul e complet vaccinat.
‎Nu prea…
‎Nu am o poziție fermă ‎dacă trebuie să te vaccinezi sau nu.
‎Am cerut să fiți vaccinați ‎fiindcă vreau ca publicul
‎să-mi înțeleagă glumele.
‎N-are nicio noimă. Am vorbit 15 minute ‎despre sculele boschetarilor.
‎Vă flatez.
‎Dar și eu port mască.
‎Dacă n-aș fi pe scenă, aș purta mască.
‎Am început să port ‎de cum au zis că nu mai e nevoie.
‎Am zis: „Eu vreau mască.”
‎Vă amintiți? „Vara asta nu e nevoie ‎de măști.” Mi-am zis: „Ba da.”
‎Vorbesc serios.
‎Când au zis prima oară să purtăm măști,
‎am zis că e o tâmpenie, ‎n-are cum să te apere.
‎Când au zis că nu mai trebuie, ‎am vrut mască.
‎E ca atunci când o fată zice ‎că nu trebuie prezervativ. Vreau două.
‎„Nu l-am vrut niciodată mai mult ‎de cum ai zis tâmpenia aia.”
‎Așa e. Trebuie să fii vaccinat ‎ca să vii la show-ul meu.
‎Trebuie să fii vaccinat. ‎Fă unul din cele trei…
‎Toți trebuie să fim vaccinați ‎sau să facem rost de certificat.
‎Asta-i regula. Te vaccinezi ‎sau faci rost de certificat.
‎Un certificat oarecare, imprimat.
‎Merge orice. Nu ne uităm. ‎Nu-l lamina! Nu contează.
‎Asta-i apărarea noastră.
‎Încerc s-o conving pe mama ‎să facă vaccinul. E speriată.
‎Dar nu e vina ei. Vecinul ei l-a făcut ‎și a murit după trei zile.
‎L-a lovit un camion.
‎Crede că vaccinul poartă ghinion.
‎Eu mi l-am făcut, ‎dar încă sunt sceptic. Nu știu.
‎E cineva sceptic? ‎Se simte cineva mai protejat?
‎Ne fac să ne jenăm că suntem sceptici. ‎L-am făcut, dar nu știu.
‎Știți de ce eram sceptic? ‎Fiindcă vaccinul era gratuit.
‎Mă gândeam: „Nu știu ce să zic.
‎Medicament gratuit în America?
‎De când?”
‎Dacă vaccinul costa 3.000 $, ‎aș fi zis: „E normal.
‎Vor să salveze bogații. Înțeleg.”
‎Dar gratuit? Miroase a făcătură.
‎Am crescut în locuințe sociale.
‎Țin minte ce dă guvernul gratis. ‎De obicei nu e ce au mai bun.
‎Nu știu dacă le-ați gustat brânza.
‎După asta, ‎nu m-aș încrede în vaccinurile lor.
‎Mi-am întrebat doctorul. Am zis: ‎„Mă vaccinez, dar dă-mi unul pe bani.”
‎„Poftim?” Zic: „Știi tu, dă-mi… ‎Dă-mi-l pe ăla bun.
‎Nu vreau porcăria lor gratuită.
‎Dă-mi-l pe ăla de 3.000 $.”
‎Zice: „Toate sunt la fel.” ‎Bine, dar pe care i-l dai Rihannei?
‎Ea nu e oricine.
‎Cică să am încredere în știință. ‎Nu mă pricep la știință.
‎Am încredere în istorie.
‎Și istoria arată că, dacă era bun de ceva, ‎ne luați bani pe el.
‎Am luat în serios virusul. ‎Primele trei luni am stat în casă.
‎N-am fost nicăieri. ‎N-am protestat, n-am jefuit magazine.
‎Mi-ar fi trebuit una-alta, ‎dar n-am jefuit magazine.
‎Voiam să mă implic, dar n-am jefuit.
‎E jenant! Trebuie ‎să le zic nepoților chestia asta.
‎Cea mai tare perioadă să fii de culoare ‎și eu am stat deoparte.
‎Vă întrebați bunicul: ‎„Cum a fost la marșurile din Selma?”
‎Și el să zică: ‎„Circula o gripă nasoală vara aia.
‎Am stat acasă, să mă feresc de microbi.”
‎„Bunicul meu era dat dracu'.”
‎Trântorul naibii!
‎A trebuit să văd la televizor ‎jafurile și protestele.
‎A fost marfă. N-am fost niciodată ‎mai mândru că-s de culoare.
‎Serios. Să vezi negri ‎unindu-se și distrugând?
‎Nu vezi asta în fiecare zi. ‎Am fost mândru.
‎Îmi sunam prietenii albi. ‎„Colin, știi ce vreau” și închideam.
‎Mă dădeam mare. Eram entuziasmat.
‎Am fost tare entuziasmat. ‎Am fost tare mândru. Până în 6 ianuarie.
‎Când au invadat Capitoliul.
‎Și am văzut ce e ăla jaf adevărat.
‎A fost impresionant! Măiculiță!
‎Spuneți ce vreți, ‎dar a fost jaf de calitate, fir-ar să fie!
‎Negrii s-au descurcat binișor. ‎Am furat din supermarket.
‎Ne-am luat curele Gucci.
‎Nenorociții ăia au încercat ‎să fure Constituția
‎Statelor Unite ale Americii.
‎Nici nu știam că se poate fura.
‎Mă uitam la TV și-mi ziceam: ‎„La dracu', putem relua?”
‎Parcă vedeam ‎Supermarket Sweep ‎și ăia au luat caviarul.
‎Îți spui: „Ăștia-s geniali!”
‎Tot felul de grupări albe rasiste ‎de care nu auzisem în viața mea.
‎Mă uitam și aud: „Vin Băieții Mândri.” ‎Băieții Mândri?
‎Mișcarea Boogaloo. Cine dracu' sunt ăștia?
‎De ce sunt îmbrăcați ca vikingii? ‎Unde-s cearșafurile? Nu asta purtau?
‎Nu vă mai plac cearșafurile? ‎Sunteți vikingi?
‎Mi-a fost jenă, frate.
‎Mi-am zis: „Trebuie să încep să protestez.
‎Nu avem avansul pe care-l credeam.”
‎Imediat după asta, ‎m-am dus la un miting Black Lives Matter,
‎dar trebuie să fi întârziat.
‎Nu erau decât femei albe acolo.
‎Măiculiță!
‎Ați fost vreodată la un miting ‎Black Lives Matter unde-s doar albi?
‎Te bagă în ceață.
‎Trebuie să ne pregătiți.
‎Aveau pancarte. „Opriți rasismul!”
‎Eu mă gândeam: „Cui vă adresați?
‎Unii altora?
‎Sunați-vă naibii tatăl!”
‎A fost extrem de ciudat.
‎Am văzut o femeie albă ‎cu o pancartă „Jos poliția”.
‎Îmi venea să-i fur ceva doar așa.
‎Ca să văd cât de hotărâtă e.
‎Auzi, „Jos poliția”…
‎N-a fost chiar rău. Am obținut câte ceva.
‎Cei de culoare au obținut ‎câte ceva din proteste.
‎Ce am obținut?
‎Am scăpat de marca Aunt Jemima.
‎E bine.
‎Nu știu cât de sus era pe agendă, ‎dar nu refuz.
‎Era și timpul, presupun.
‎Să avem clătite emancipate.
‎Ce am mai obținut? Ziua Emancipării. Da!
‎Sărbătoarea aia ‎de care n-am aflat abia acum doi ani.
‎Ce să mai zic…
‎Ziua Emancipării.
‎Nu e ca și cum am fi aflat de ea ‎de pe TikTok și acum ne-o dorim.
‎Ne trebuie alt negociator.
‎E frustrant.
‎E ca și cum ai urmări echipa Knicks ‎în extrasezon.
‎Ziua Emancipării? Cui îi trebuie? ‎Credeam că-l primim pe Durant.
‎Unde dracu' e Kyrie?”
‎Îmi place Ziua Emancipării,
‎dar mai puțin ‎de când o sărbătoresc și albii.
‎Și e vina voastră! ‎N-ar trebui să primiți zi liberă!
‎E ca și cum ai sărbători ‎că nu-ți mai bați nevasta.
‎Ar fi mult mai bine ‎dacă am avea lideri de culoare.
‎Lideri de culoare adevărați.
‎Toți liderii noștri sunt
‎celebrități și unii de pe Twitter.
‎Dacă ești vedetă sau ești pe Twitter, ‎ești considerat lider de culoare.
‎Vin puști la mine și zic: ‎„De la tine mă informez.”
‎Le zic: „Frate, nu știți nimic.”
‎Eu nu informez. Eu spun glume.
‎Nu zic să nu folosești audiența ‎în scopuri bune,
‎dar vedetele sunt prea ocupate ‎ca să fie lideri de culoare.
‎Ne trebuie unii care să facă asta ‎cu normă întreagă.
‎Știți de ce a făcut atâtea ‎Martin Luther King?
‎Fiindcă nu era și extremă la Lakers.
‎Prea multe extreme conduc marșurile astea.
‎De asta nu obținem nimic.
‎Toți în afară de noi obțin, ‎fiindcă toți au lideri, numai noi nu.
‎Asiaticii au o lege a delictelor rasiste. ‎Nu țin minte revolta lor, dar mă bucur.
‎Așa, zi!
‎Spun prostii?
‎Nu.
‎M-am bucurat că au primit-o.
‎Și eu.
‎Asiaticii și negrii se înțeleg de minune. ‎Avem o relație frumoasă.
‎Ador chinezii. ‎Ei au adus broccoli în cartier.
‎Nu exista broccoli în ghetou ‎înainte să vină chinezii.
‎Nu vă apucați să mințiți!
‎Nici nu știam cum se numește. ‎Eu îi spuneam „copăcei”.
‎„Vreau să comand vită și copăcei.”
‎Comunitatea de culoare e recunoscătoare.
‎Da, vă mulțumim. ‎Nu știu cât de mult vă putem mulțumi.
‎De ce credeți că avem atâtea fete ‎botezate China, Asia…?
‎Vă iubim, fraților. ‎Pentru broccoli, mulțumim.
‎Vă provoc să găsiți ‎un singur cartier de culoare
‎fără măcar 37 de afaceri ‎chinezești bănoase.
‎Nu doar chinezești, de oricare.
‎Toți vin în cartiere de culoare ‎să deschidă afaceri. Știm asta.
‎Suntem ca primul inamic într-un joc video.
‎„Vrei visul american, ‎întâi deschide magazin aici.
‎Să vedem ce succes au aripioarele.”
‎Și nu ne deranjează, ‎măcar vindeți chestii care ne plac.
‎Aripioare de pui, codițe, ‎pomezi de păr, bandane.
‎Țigări la bucată.
‎DVD-uri, tot ce ne place.
‎Nu știu ‎cine vă face documentarea, dar e as.
‎Ce reviste citiți în avion ‎înainte să ajungeți printre noi?
‎Știți totul!
‎Albii nu știu atâtea despre noi
‎și am fost aici cu ei tot timpul.
‎Ați căutat pomadă de păr la o farmacie?
‎Albii nu știu nimic despre noi. ‎De asta nu ne simțim bine-veniți aici.
‎Niște nou-veniți știu despre noi ‎mai multe decât voi
‎și suntem vecini.
‎Nu e absurd?
‎Eu știu asta. Sunt american,
‎sunt născut și crescut în țara asta.
‎Dar nu mă simt american.
‎Mă simt american până mă aflu ‎în preajma a ceva foarte american
‎și atunci zic: „Asta nu-mi place.”
‎Cred că asta-i cea mai bună…
‎Știți ce zic? Vă dau un exemplu.
‎Odată conduceam prin Texas.
‎Ați auzit de asta?
‎Ajung într-un oraș mic din Texas
‎și fiecare casă avea arborat ‎steagul american.
‎Ne-am uitat toți unii la alții în mașină:
‎„Să ne cărăm dracului de aici!
‎E prea american pentru noi.”
‎Steagul american are ceva ‎parcă prea american.
‎Simt față de steagul american
‎ce îmi închipui ‎că simt albii față de negri:
‎nu vreau să am foarte multe în jur.
‎Trei, patru merg, sunt destule, dar…
‎Nu vreau să fiu înconjurat.
‎Și oamenii de culoare iubesc țara asta. ‎Doar că suntem mai preciși.
‎Dacă-l întrebi pe unul:
‎„Iubești America?”, o să zică: ‎„Iubesc Brooklynul.
‎Atlanta merge.
‎Nu știu nimic despre Dakote.”
‎Dacă ar exista un steag al celor ‎de culoare, ar avea vreo 11 stele.
‎Reprezentând orașe. Nici măcar tot statul.
‎Ar zice: „Bun, Detroit, Oakland, D.C.”
‎Tot restul ar fi ‎un mare semn de întrebare.
‎Cei de culoare nu agreează ‎nimic prea patriotic.
‎Ne dă o senzație ciudată.
‎Nu vezi steaguri americane ‎în cartierele noastre.
‎Vezi mai multe steaguri portoricane ‎într-un cartier de culoare.
‎Nu e ciudat?
‎E prea patriotic. ‎Albii adoră chestiile patriotice.
‎Și înțeleg. ‎Vă amintesc de istoria Americii.
‎Dar nouă, celor de culoare, ‎ne amintesc de istoria Americii.
‎Chiar și imnul național. Imnul național…
‎Știți când Kaepernick asculta imnul ‎în genunchi?
‎Albii au zis: „Cum dracu' a putut?”
‎Cei de culoare au priceput.
‎Fiindcă nu știți cum sună pentru noi.
‎Asta o să fie aiurea.
‎Știți cum mă simt când aud imnul?
‎De parcă-l ascult pe R. Kelly acum.
‎Tot e bun.
‎Tot e bun. Dar e greu ‎să nu mă gândesc la cealaltă chestie.
‎Uitați-vă la albul ăsta!
‎R. Kelly e un cântăreț R&B ‎din anii '90, care…
‎A făcut multă muzică ‎ascultată de cei de culoare
‎și două cântece ‎foarte populare printre albi:
‎„I Believe I Can Fly”
‎și remixul „Ignition”.
‎Ador să anunț chestia asta,
‎fiindcă mereu e o albă care zice: ‎„Fir-ar! Și asta e a lui?
‎E cântecul de la nunta mea.”
‎E un cântec bun.
‎Dar a făcut pipi pe o fată de 15 ani. ‎Albii abia au aflat
‎și noi trebuie să ne prefacem ‎că abia am aflat și noi.
‎Noi știam de ceva timp. Am văzut caseta.
‎Atât de veche e, era pe casetă.
‎Omul a instalat un trepied pentru asta.
‎N-a văzut nimeni caseta?
‎Eu am văzut-o. A fost dementă.
‎Nu știu dacă ați văzut-o, dar e dementă.
‎Nu numai că face pipi pe o fată de 15 ani,
‎ceea ce e deja oribil,
‎dar face pipi și pe canapeaua lui.
‎Când am văzut, am zis: ‎„Ăsta e sărit de pe fix, frate!
‎Cine ar face așa ceva?
‎De ce n-ai făcut chestia asta ‎pe linoleum?”
‎Nu zic, e la fel de rău, ‎dar una dintre ele e mai greu de curățat.
‎Am sărit calul?
‎Trebuie să întreb.
‎Dacă exagerez, ziceți și mă abțin.
‎Îmi place să glumesc cu chestii nasoale. ‎Așa procesez eu informația.
‎Nu înseamnă că sunt mai bun decât alții. ‎Așa fac eu.
‎Unii nu fac așa. Unora le place ‎să facă ce e trist și mai trist.
‎Eu nu sunt de acord.
‎Glumesc cu chestii triste. Nu-mi plac cei ‎care fac ce e amuzant să pară trist.
‎Ce e mai rău? Să glumești cu ceva trist ‎sau să întristezi cu ceva amuzant?
‎Înțelegeți? Pe cine preferați?
‎Pe unul care te face să râzi ‎că ai fost molestat sau…
‎sau pe unul care zice ‎că ouăle sunt avortoni de găină?
‎Întreb fiindcă-mi place să fac glume ‎pe care unii le găsesc îngrozitoare.
‎Da. Tot timpul dau de belea.
‎Odată am dat de belea ‎fiindcă am zis că-mi place Donald Trump.
‎Adevărul e că tocmai găzduise ‎SNL ‎și s-a purtat frumos cu mine.
‎Așa e. Mi-a dat și o poreclă.
‎Mi-a zis „unul dintre cei buni” și…
‎Nu știu ce voia să zică cu asta.
‎Glumesc. Nu-mi place Donald Trump.
‎Nici nu-l urăsc.
‎Nu-mi plăcea, nici nu-l uram.
‎Dar aș fi vrut să nu fie ‎președintele nostru, dacă are vreo noimă.
‎Dar dacă Trump era președinte altundeva,
‎aș fi zis: „Tipul ăsta, Donald Trump, ‎e foarte amuzant.
‎Noi de ce n-avem pe cineva așa de nostim?”
‎Dar e al nostru, deci n-a fost amuzant. ‎Știți ce zic?
‎Tatăl beat e simpatic, ‎dar nu când e al tău.
‎„Tatăl tău e super.” ‎„Da? Ne bate, deci mă bucur…
‎Mă bucur că te amuză.”
‎Democrații detestă să spui așa ceva. ‎Stângiștii.
‎Lumea presupune ‎că toți cei de culoare sunt democrați,
‎fiindcă totdeauna votăm cu democrații.
‎De fapt nu-i votăm pe democrați. ‎Votăm altceva decât republicanii.
‎Știți ce vreau să zic?
‎Votăm defensiv.
‎Noi votăm cum recrutează Baltimore Ravens.
‎Democrații sunt ca prezervativele.
‎Vă folosim, dar nu e foarte plăcut.
‎Vrem doar să împiedicăm alte nenorociri.
‎De asta votăm mereu atât de puțini.
‎„Pe cine preferi?
‎Moșul alb bogat sau moșul alb bogat?”
‎„Aș prefera să mă bucur ‎de ziua mea de marți, sincer.”
‎Nu mi-a plăcut când era Trump președinte. ‎Acum pot fi sincer.
‎Pot. Nu mi-a plăcut. Era frustrant.
‎Fiindcă uneori spunea ‎niște chestii nasoale, urâte.
‎Chestii foarte rasiste.
‎Și apoi, imediat,
‎spunea ceva care îmi mergea ‎la inima mea de tip de culoare.
‎Știți? Zicea ceva rasist,
‎apoi spunea: „FBI se ține de făcături
‎și presa minte.”
‎Albii ziceau: „Nu-i adevărat.” ‎Iar eu: „Păi…
‎Nu greșește.
‎Dar e cel mai nepotrivit om ‎să aibă dreptate acum.”
‎E ca și cum Bill Cosby ar fi zis:
‎„Justiția e nedreaptă cu cei de culoare.”
‎I-ai spune: „Nu în cazul tău. Nu poți să… ‎Nu vrem să spui tu chestia asta.”
‎N-a fost singura dată ‎când am dat de belea.
‎Odată am făcut ceva ce nu știam că există.
‎Vi s-a întâmplat?
‎Am făcut ceva numit ‎deadnaming. ‎Nu auzisem de asta.
‎Am făcut o glumă la ‎Saturday Night Live,
‎în care am făcut ‎deadnaming… ‎Nu știu dacă știți ce e.
‎E când te referi la fosta identitate ‎a unei persoane trans.
‎Asta am făcut.
‎Am făcut o glumă ‎despre Bruce Jenner atletul,
‎în loc de Caitlyn Jenner, ‎pilotul de curse.
‎I-am zis pilot de curse ‎fiindcă a omorât un om cu mașina.
‎Caitlyn Jenner a omorât pe cineva ‎cu mașina,
‎dar America a ținut cu ea, ‎atât de rea a fost gluma mea.
‎Nu știați chestia asta?
‎Bineînțeles. Nimeni nu vorbește de asta.
‎Au făcut un ‎Comedy Central Roast ‎despre Caitlyn Jenner
‎și nimeni n-a pomenit ‎că a ucis un om cu mașina.
‎E ca și cum te iei de O.J. ‎și te rezumi la glume cu fotbal.
‎Nu pentru asta e cunoscut nenorocitul.
‎M-au acuzat ‎că atac un om aflat în inferioritate.
‎Dacă nu pot să fac mișto ‎de albe bogate, de cine pot să fac?
‎A fost femeia anului în 2015. ‎Eu nici n-am fost nominalizat.
‎Cum e ea defavorizată?
‎Am dat de belea pentru asta. ‎Și m-am învățat minte.
‎De acum, nu folosesc alte pronume ‎decât „omul ăsta” și „omul ăla”.
‎De exemplu, omul ăla, Caitlyn Jenner, ‎a omorât un om cu mașina.
‎Și n-o să uit niciodată.
‎Acum pot glumi pe tema asta.
‎Dar atunci n-a fost prea amuzant. ‎Am fost umilit, stingherit.
‎M-am simțit îngrozitor. M-am simțit prost. ‎Mă făceau homofob în articole.
‎Am prieteni și colegi gay.
‎Nu vreau să se spună asta. ‎M-am simțit îngrozitor.
‎Dar apoi am început să mă analizez. ‎Poate e ceva ce nu știu eu.
‎Sunt homofob?
‎Când am auzit râsul ăla, mi-am zis: ‎„Ce râs gay!”
‎Glumesc. A fost o glumă. ‎N-am putut rezista.
‎Mi-am dat seama ‎ce puține înțeleg despre homofobie.
‎Chiar și la nivelul de bază.
‎Nu știu nici de ce ei au parte de fobie, ‎iar toți ceilalți au un „ism”.
‎Dacă nu-ți plac negrii, e rasism.
‎Dacă nu-ți plac femeile, e sexism.
‎Dacă nu-ți plac străinii, e șovinism.
‎Dacă nu-ți plac homosexualii, e homofobie.
‎Credeam că asta e ‎pentru clovni și păianjeni.
‎Am căutat ce e o fobie. Știți ce e?
‎E o teamă extremă sau irațională de ceva.
‎Mi-am zis: „Bine, are sens.
‎Dacă ți-e frică de gay, ‎asta e extrem și irațional.”
‎Dacă ți-e frică de negri, e extrem.
‎Nu e irațional.
‎Dacă ești la ATM noaptea ‎și apare un tip de culoare
‎și te sperii, asta e o reacție extremă.
‎Nu e irațională.
‎Eu sunt de culoare și tot mi-aș zice:
‎„Te rog, fii gay!
‎Te rog, fii sâsâit, ceva!”
‎Nu e irațional.
‎Cum să nu te temi de negri?
‎Tot timpul îți zic să te temi de noi. ‎Toți se tem de noi.
‎Polițiștii se tem de noi.
‎Îi plătim să ne apere ‎și ei se tem cel mai tare de noi.
‎Polițiștii se tem atât de tare de noi, ‎încât încep să cred în mine.
‎Ne cred vrăjitori sau așa ceva.
‎Poți avea orice în mână, ei zic: ‎„Lasă arma jos!”
‎„Sunt flori. Ce dracu'?”
‎„Da, acum sunt flori.
‎Sunteți alunecoși.”
‎Te întrebi: ‎„Pot să-l omor cu flori? Ce dracu'?
‎Ce știe el și eu nu știu?”
‎Știți cum e?
‎Ca un nenorocit să creadă în tine ‎atât de mult,
‎încât să începi să crezi că ești ‎ce crede el că ești?
‎Am avut o iubită așa. Era geloasă.
‎Extrem de geloasă. ‎Tot timpul credea că o înșel.
‎Chiar când n-o înșelam.
‎Nu zic că e vina ei ‎că până la urmă am înșelat-o.
‎Dar mi-a dat încrederea necesară…
‎ca să întâlnesc alte femei.
‎Pot s-o prezint oricui.
‎Modelelor.
‎Femeilor cu care nu m-aș putea culca ‎nici să vreau.
‎Zicea: „I-o tragi, nu-i așa?” ‎Și eu: „Nu pot.”
‎Zicea: „Văd cum se uită la tine.” ‎Eu: „Chiar se uită! Dumnezeule!”
‎E o glumă proastă.
‎Dar e adevărat.
‎Ne certam tot timpul. ‎Ne certam de la toate prostiile.
‎De la lucruri pe care nu le știam.
‎Nu puteam să sufăr ‎că presupunea că știu lucruri
‎pe care n-aveam cum să le știu.
‎Nu știam că nu e mișto să ai ciclu.
‎Pare mișto în reclame.
‎Am surori. Aveau și ele ciclu.
‎Nici nu-i ziceau așa. ‎Ziceau: „E perioada mea din lună.”
‎Și eu ziceam: „Bine, distrează-te!
‎Abia aștept să cresc, ‎să am și eu timpul meu.”
‎Și atât ziceau. ‎Nimeni nu vorbea despre asta.
‎Nu vorbeau cum aș vorbi eu ‎dacă aș avea ciclu.
‎Dacă aș avea ciclu, ‎numai despre asta aș vorbi.
‎Ar fi scuza mea pentru tot. ‎„Ai întârziat trei ore la muncă.”
‎„Omule, sunt la ciclu!”
‎„Înțelegem,
‎dar o spui pentru a treia oară luna asta.”
‎„Am făcut sport în liceu, e neregulat.
‎Ce vrei de la mine?
‎Sunt balonat ca naiba.”
‎Iubitei mele îi venea ciclul
‎și nici nu pomenea de asta.
‎Suferea în tăcere. Mă simțeam groaznic.
‎Știu că nu voia să-mi spună
‎fiindcă poate credea că nu poate.
‎Încercam să-i sugerez ‎că putem vorbi despre asta,
‎dacă vrea să vorbim, de exemplu spuneam:
‎„Auzi, ești la ciclu sau ce?”
‎Și ea…
‎Da, nu așa se face.
‎Se înfuria rău. ‎„De ce dracu' mă întrebi asta?”
‎„Fiindcă ești întoarsă pe dos?
‎Și eu aș fi, dacă aș fi îndesat cu vată.”
‎Lăsa impresia că am ghicit.
‎Nu era greu de ghicit.
‎Avea ciclu o săptămână pe lună.
‎Deci o șansă din patru să am dreptate, ‎oricând aș fi întrebat.
‎Nu e o întrebare stupidă.
‎Dacă ai ști că-s fumat o săptămână, ‎lună de lună,
‎și m-ai vedea gol pușcă și în bocanci,
‎vrând să vând o ușă de frigider…
‎„Che, săptămâna asta fumezi?”
‎„De ce mă întrebi asta?
‎E lipsit de considerație.”
‎Zicea că sunt toxic.
‎Nașpa să-i spui cuiva asta, nu?
‎Mai ales dacă-i adevărat.
‎M-a părăsit și nu-mi… ‎Îmi lipsește… Nu-mi lipsește ea.
‎Îmi lipsește…
‎Îmi lipsește tot efortul ‎pe care l-am pus în relație
‎și care e netransferabil.
‎Știți ce zic?
‎Când sunt cu altcineva și zice: ‎„Nu mă duci nicăieri”,
‎nu pot să zic: „Dar când am dus-o ‎pe fosta la nunta soră-sii?”
‎Trebuie s-o iau de la zero.
‎N-o să fac asta.
‎N-o s-o iau de la zero. Renunț.
‎O să fiu singur toată viața.
‎Serios.
‎O să îmbătrânesc singur.
‎Tocmai am cumpărat o casă ‎de la două lesbiene.
‎Am zis greșit. Putem repeta?
‎Am cumpărat o casă ‎de la un cuplu de lesbiene.
‎O s-o dregem.
‎E o casă frumoasă în nord. ‎E la țară. La nord de New York.
‎Sunt foarte încântat de ea.
‎Dar e prea albă zona. ‎Orașul e al naibii de alb.
‎E atât de alb…
‎Eu și un urs negru și asta-i…
‎Asta-i tot.
‎Asta e tot.
‎Abia aștept să-l întâlnesc, să fiu sincer.
‎În fine! Cineva cu care pot vorbi.
‎Cineva care n-o să treacă strada când…
‎Ce surprins o să fie!
‎Mi-l închipui când mă vede: ‎„Rahat! Când ai venit?
‎Unde ți-e blana?
‎Ăsta are alopecie.”
‎Nu știam că ursul negru e o specie.
‎Habar n-aveam ‎că asta e o specie adevărată.
‎A fost o întrunire la primărie
‎și au zis: ‎„A fost văzut un urs negru în zonă.”
‎„Ziceți doar urs. Nu trebuie să fiți răi.”
‎Îl judecă pe amărât că e negru.
‎M-am speriat când am auzit ‎că e un urs negru în zonă.
‎N-am văzut niciodată un urs. ‎Sunt din New York.
‎Voi ați văzut un urs?
‎„Trebuie să-l împușc? Ce trebuie să fac?”
‎Dar am aflat ce să fac.
‎Știți ce trebuie făcut dacă vezi un urs?
‎Trebuie să te faci foarte mare ‎și să faci multă gălăgie.
‎Ursul n-o să te mănânce ‎dacă te crede retardat.
‎O să…
‎Și dacă e adevărat?
‎Dacă faci asta și ursul face: ‎„Calm, nu el.
‎Nu-mi mai e foame.
‎Mănânc fructe de pădure. Îl las în pace.”
‎Nu e un cuvânt frumos, știu.
‎L-am zis fiindcă am crezut că o să râdeți.
‎Și ați râs. De asta am ales Oakland.
‎Fiindcă vreți să fiți progresiști‎, ‎dar nu știți cum.
‎Încerc să nu… ‎Nici nu folosesc cuvântul ăla.
‎L-am folosit doar pentru o glumă.
‎Nu prea… ‎Nu prea-mi mai place cuvântul ăla.
‎Învăț multe.
‎Am un nepot diagnosticat recent cu autism.
‎Sunt foarte încântat de asta.
‎Sunt încântat fiindcă nu știam ‎că au și copiii de culoare.
‎Voi știați? N-aveam nici cea mai…
‎Copiii de culoare nu prea sunt ‎diagnosticați cu boli mintale.
‎Nu știu dacă ați observat.
‎Nu ne diagnostichează.
‎Când eram copil, ‎erau două diagnostice la capitolul ăsta.
‎Aveam „nebun”
‎și „n-are nimic omul”.
‎Acum avem autism și mi se pare un progres.
‎Înseamnă că ne verifică în sfârșit ‎și pe noi.
‎Sigur am crescut cu copii ‎care aveau autism,
‎dar nu-i spuneam așa.
‎„N-are nimic omul, ‎doar îi place să numere.”
‎„Nu știu dacă asta-i tot.
‎Clipește al naibii de des.”
‎Cei de culoare știu că așa e. ‎Copiii noștri nu-s diagnosticați cu nimic.
‎Am un unchi surd, ‎n-am știut nimic până a făcut 27 de ani.
‎Bunica zicea: „N-are nimic omul, te aude.”
‎„Nu știu… Nu prea cred.
‎N-a tresărit.”
‎Sigur că știu ‎că și cei de culoare au boli mintale.
‎Știți cu câte maniaco-depresive am fost?
‎Și ele încă zic: ‎„N-am nimic. Sunt Gemeni.”
‎Și tu zici…
‎„Îți trebuie pastile, Keisha.
‎N-are nicio legătură cu Luna, ‎m-ai mușcat.”
‎Acum știm despre problemele mintale.
‎Și asta mă face fericit.
‎Dar mă face și trist.
‎Știți câți oameni am fi putut ajuta,
‎dacă am fi știut mai devreme?
‎DMX a lătrat ca un câine 25 de ani. ‎Nimeni n-a zis nimic.
‎„N-are nimic omul, îi plac mult câinii.”
‎Flavor Flav are 60 de ani.
‎Poartă zilnic un coif de viking ‎și un ceas deșteptător la gât.
‎Asta nu e nimic.
‎Știți unde am auzit eu ‎de sănătate mintală?
‎Atunci am înțeles ‎că discuția e deschisă pentru toți.
‎Știți unde am auzit de sănătate mintală? ‎La ‎Sesame Street.
‎Da.
‎Am apărut într-un episod‎.
‎Și când faci asta, ‎îți oferă turul ‎Sesame Street.
‎Eram încântat. ‎Am crescut cu ‎Sesame Street.
‎Aproape că m-a învățat să citesc.
‎Ajung și doamna de acolo spune:
‎„Acum avem o diversitate de păpuși ‎la ‎Sesame Street.”
‎Am zis: „Da, știu. ‎Big Bird, un elefant păros, știu.”
‎La care ea: „Nu.
‎Avem o păpușă afro-americană.
‎O păpușă hispanică.
‎O păpușă seropozitivă.”
‎Nici eu nu știu cum l-a luat.
‎Pare…
‎Pare un virus ciudat și evitabil ‎pentru o păpușă.
‎N-am pus întrebări.
‎Dar m-am gândit permanent: ‎„Cine le-o trage neprotejat păpușilor
‎din ‎Sesame Street,
‎de le îmbolnăvește?
‎Nenorocitul trebuie prins.”
‎Apoi zice: ‎„Și avem prima păpușă cu autism.”
‎„Prima?”, am zis eu.
‎„Prima păpușă cu autism”
‎sugerează că toate celelalte sunt bine.
‎Nu știu dacă vă amintiți ‎Sesame Street.
‎Există personajul numit Contele.
‎Se costumează în vampir
‎și numără tot ce găsește în casă.
‎Nu sunt doctor,
‎dar sunt sigur
‎că n-ar trebui lăsat pe lângă aragaz.
‎E semn bun ‎când spectatorii își acoperă fața?
‎Nu știam despre sănătatea mintală, ‎învăț acum.
‎Știu ce-i aia nebunie.
‎Cu nebunia am crescut. ‎Am văzut în copilărie.
‎Dar nebunia e altceva.
‎Nu sunt medicamente pentru nebunie.
‎Nu există compasiune pentru nebunie.
‎Știți ce primești dacă ești nebun?
‎O poreclă.
‎Și porecla e numele tău,
‎urmat de cuvântul „nebunul”.
‎Dacă te cheamă Joe, ești Joe Nebunul.
‎Nu e ca să te ajute, ‎ci să-i avertizeze pe alții.
‎„Joe Nebunul poartă pardesiu în iulie.
‎Mai bine am trece strada.”
‎De fapt, am auzit sintagma ‎„sănătate mintală”
‎doar când un alb face ceva absolut dement.
‎Atunci auzi de sănătate mintală, ‎nu contează cât de dement e ce a făcut.
‎Dacă un alb împușcă ‎toți angajații dintr-o clădire,
‎prima întrebare la știri e: ‎„Cum stătea cu sănătatea mintală?”
‎Rău! Aș zice că rău.
‎Lăsați întrebările.
‎Nenorocitul a împușcat un întreg birou ‎fără să lucreze acolo.
‎La împușcăturile și violența
‎de care auziți în cartierele negrilor
‎și care vă fac să vă temeți de noi…
‎nu auziți pe nimeni punând întrebări ‎despre sănătatea mintală.
‎Nu auziți niciodată…
‎E adevărat.
‎Nu auzi la știri: ‎„Doi membri Crips au deschis focul
‎după o lungă luptă cu TOC.”
‎N-am vrut să fiu amuzant,
‎cred că de asta ‎ar putea suferi un membru Crips.
‎Un bărbat în toată firea care nu vrea ‎să poarte decât albastru.
‎„N-are nimic omul, ‎pur și simplu nu-i place roșul.
‎Și să-i atingi urechile.”
‎Dar acum se interesează ‎de sănătatea noastră mintală.
‎E o eră cu totul nouă.
‎E o jucătoare de tenis, Naomi Osaka.
‎S-a retras de la Openul francez ‎să-și îngrijească sănătatea mintală.
‎E incredibil!
‎N-am mai auzit așa ceva.
‎Simone Biles s-a retras de la Olimpiadă ‎pentru sănătatea ei mintală.
‎Știu că aplaudați, dar vă dați seama ‎ce progresistă e chestia asta?
‎Nu poți să te retragi din cauza asta ‎nici de la Jocurile Paralimpice.
‎Negrii își iau pauze de sănătate mintală. ‎E o veste fantastică.
‎Nu doar pentru sănătatea mintală, ‎pentru orice.
‎Putem fi maniaco-depresivi…
‎Kanye n-a zis că e maniaco-depresiv?
‎El nu trebuie să-și facă griji ‎că va fi atacat de un urs.
‎Negrii suferă de anxietate acum.
‎Știți ce femeie albă ‎trebuia să fii înainte, ca să ai asta?
‎Acum pot avea și eu. Mersi, Obama!
‎Sunt vremuri fantastice.
‎Știu pe unul diagnosticat cu depresie. ‎Sunt foarte mândru de el.
‎Nu mai e boală de privilegiați ca asta.
‎Albii detestă când zic asta.
‎Zic că depresia e boală de privilegiați
‎fiindcă înseamnă că o duci destul de bine
‎încât n-ar trebui să fii trist.
‎Mulți ani, ‎cei de culoare nu puteau zice asta.
‎Nu știu dacă vă place istoria.
‎Închipuiți-vă doi sclavi pe plantație
‎și unul întreabă: „Ce ai, omule?
‎Pari abătut.”
‎„Da. Stăpânul zice ‎că am depresie sezonieră.
‎Cică pastilele astea vindecă ‎tristețea de culegător de bumbac.”
‎Închipuiți-vă!
‎Atâția ani în țara asta, ‎400 de ani de porcării.
‎Și oamenii de culoare
‎au în sfârșit ‎probleme de sănătate mintală.
‎Ce coincidență!
‎Știți de ce cred că nu le place ‎să ne diagnosticheze problemele mintale?
‎Fiindcă apoi ar trebui să ne spună
‎ce ne îmbolnăvește în halul ăsta.
‎Nu vreau să termin într-o notă tristă.
‎Nu e nasol când comedia se termină trist?
‎Mă simt ca o postare de-ale lui Lizzo.
‎Țin minte că fosta mi-a zis ceva… ‎E ultima oară când o pomenesc.
‎Odată a zis: „Nu mă pot aștepta ‎ca ceea ce mă îmbolnăvește
‎să mă facă bine.”
‎Și eu am zis…
‎„Ești la ciclu sau ce?”
‎Bun, s-o scurtăm! Noapte bună!
‎Subtitrarea: Georgeta Huzum