Downloaded from YTS.MX
ORIGINALNI NETFLIXOV DOKUMENTARNI FILM
Official YIFY movies site: YTS.MX
Još se sjećam
kako sam ležala u krevetu,
s upaljenom noćnom svjetiljkom
i plakala zbog toga.
Ta me priča uistinu ganula.
Misha Defonseca ispunjavala je sve uvjete
za tip žene koju smo tražili za intervju na Iznimnim ženama.
Kratka stanka i zatim krećem. Razumijem. Dobro.
Pričekaj.
Njezina priča počinje u Belgiji,
ali živjela je u Millisu u Massachusettsu, 32 km od radijske postaje.
Može odbrojavanje?
Tri, dva, jedan…
UŽIVO
Magic 106,7…
Katkad je priča tako neobična da se čini nevjerojatnom.
Katkad je tuga koju neka osoba osjeća tako silna
da zna biti previše.
Katkad je hrabrost toliko monumentalna
da vas skruši.
Krajem 80-ih živjeli smo u Millisu 37 godina.
Gotovo su svi sve poznavali.
Imali smo nove susjede.
Bili su par iz Belgije, Maurice i Misha.
U Millisu postoji izreka:
„Mali grad, velika obitelj.“
To je mala zajednica i postali smo prijatelji.
Želiš pusu?
Misha je bila draga osoba. Druželjubiva, brižna.
Nikad nisam upoznala nekoga tko je razvijao odnos sa životinjama kao Misha.
Bilo je mnogo mačaka.
Ekscentrična osobnost, nema sumnje.
Bila sam ondje na čaju
i pričala mi je o svom životu tijekom rata i tako dalje.
Ušla je u detalje.
Dopustite da vas uvedem u život djevojčice Mishe.
Jednog je dana čekala oca da dođe po nju iz škole,
no on nije došao.
Nisam mogla vjerovati svojim ušima.
Umjesto toga žena ju je potapšala po ramenu i rekla: „Pođi sa mnom.“
Djevojčica je odvedena u dom k obitelji koju nije poznavala.
Dobila je novo prezime i drugu odjeću.
Kad je imala samo sedam godina,
godinama je hodala sama
zemljama koje su okupirali nacisti, tisućama kilometara,
u potrazi za deportiranim roditeljima.
Misha je sad odrasla Židovka
koja živi u okolici Bostona.
Preživjela je Holokaust.
Došla je ispričati nevjerojatnu priču
o hrabrosti i preživljavanju.
Svaki dan mislim na roditelje.
Moja se majka zvala Gerusha,
a moj otac Robert.
Reuven na hebrejskome.
Ali naše prezime,
mislim da ga nisam znala.
Nisam doznala što je s mojim roditeljima.
Ni kamo su otišli ni kako su umrli.
I dan-danas ne znam.
Svi se smjestite, molim vas.
Misha, ispričaj mi priču o prvom putu
kad si opisivala svoja iskustva.
Jednoga dana
u sinagogi…
povodom Jom Hašoa, Dana sjećanja,
zamolili su me
da govorim o sebi i svojoj priči.
HRAM BETH TORAH
Suprug me uvjerio da to učinim.
Rekao mi je da će me to osloboditi.
Kad sam došla do beme,
odjednom sam shvatila da ću prvi put progovoriti o tome.
Briznula sam u plač.
I polako sam počela pričati.
Bilo mi je hladno i morala sam nastaviti,
korak po korak.
To je preživljavanje.
Moraš ići naprijed
korak po korak.
Bila sam
opčinjena.
PRIJATELJICA
Ljudi nisu znali da je preživjela Holokaust.
Oči su mi bile pune suza.
Bila je gladna. Bilo joj je hladno. Bila je usamljena. Htjela je roditelje.
Kako je ta osoba preživjela?
Rekla sam sebi:
„Misle da sam živa.
Ako misle da sam živa, ne smijem ih iznevjeriti.
Dakle, moram nastaviti.“
Ni muha se nije čula.
Sve je zapanjila svojom pričom.
Nisam očekivala da ću čuti to što sam čula.
Kad je Mishi bilo sedam godina, nacisti su uhitili njezine roditelje
i rekli su joj da su deportirani.
Bila je pod skrbništvom katoličke obitelji de Wael.
To je bilo sigurno mjesto za nju.
Dali su joj novi identitet,
Monique de Wael.
Ta ju je varka spasila.
Ali osjećala se otuđenom.
Završila sam u obitelji koja me nije voljela.
To je najblaže što mogu reći.
Ondje su me mrzili. Zvali su me bezvrijednom.
U toj je udomiteljskoj obitelji bio djed koji je bio dobar prema njoj.
Rekao mi je da su mi roditelji u Njemačkoj.
Kompasom mi je pokazao da je na istoku.
Njemačka se nije činila tako dalekom.
U tom je trenutku Misha donijela važnu odluku.
To joj je preokrenulo život naglavce.
Odlučila je da će sa sedam godina
hodati do Njemačke
kako bi pronašla roditelje.
Uzela je kompas, uzela je zalihe
i krenula prema istoku.
Znala sam što trebam.
Trebam osnove.
Trebam hranu, nešto za piće,
nož za zaštitu.
Prve sam noći spavala ispod mosta.
Nije bio daleko od doma.
Bilo je krajnje naivno kad danas pomislim na to.
Na karti se činilo da je Belgija mala,
a Njemačka blizu.
Ali da se vratim, što bih našla?
Ondje me ništa nije čekalo.
Htjela sam pronaći roditelje.
Morala sam to dovršiti.
Kad god se približim selu,
vidim razaranje.
Ono što je doživjela kao dijete,
skrivanje od nacista,
samovanje u šumi,
krađa hrane,
ledene temperature…
Djetinjstvo iz noćne more.
To ju je istraumatiziralo.
Ubijanje…
Vidjela sam ubijanje.
Mrtve ljude.
Uistinu je bilo očajno.
Sanjala sam da sam vidjela roditelje.
Stoga sam se kretala duboko u šumi, što dalje od rata.
Kad je bila u šumi, nije morala gledati kako šalju ljude
u koncentracijske logore.
Bila je daleko od užasa
koji se odvijao u gradovima.
Bila je s pticama i cvijećem.
Kaže da ju je to spasilo.
Potpuno sam se prepustila divljini.
Vidjela sam divan svijet sa životinjama.
U miru.
Normalno su živjeli,
jeli samo ono što trebaju.
Ne ubijaju više nego što trebaju.
Ravnoteža je bila tako
savršena.
Sa životinjama mi nisu trebale riječi.
Bili smo si blizu.
U tišini.
I razumjeli se bez riječi.
Pomislila sam da bi to bila fascinantna knjiga.
IZDAVAČICA
Bile su to rane 90-e.
Imala sam malu izdavačku kuću.
Uistinu malu.
Tražila sam novi projekt.
Bila sam prva koja je došla i rekla:
„Možemo li to objaviti što široj javnosti? Podići na višu razinu?
Vjerojatno bih mogla napraviti nešto veliko.
Za tu priču postoji tržište.“
Jer je imala nevjerojatan obrat.
Sjećam se
da me uhvatio poljoprivrednik
koji me vidio kako kradem hranu s farme.
Bježim.
Puna straha.
I potrčao je za mnom.
Kad trčiš da spasiš život, trčiš brzo.
Iznenada
imala sam dojam da me netko promatra.
Okrenem se i…
ugledam tu veličanstvenu životinju.
Meni je sličila golemu psu.
Vuk se činio sam i trebala sam suputnika.
Bila je to prekrasna siva vučica.
U torbi sam potražila hranu
i dala komad vučici.
Ali nije ga uzela.
Dugo nam je trebalo,
ali nakon nekog vremena hodale smo usporedo.
Vidjela sam njezinu velikodušnost.
Mogla sam se diviti njezinoj snazi.
Mogla sam živjeti s njome.
Bila mi je poput majke.
Mnogo kasnije bio je to čitav čopor vukova.
Ne znam koliko sam dugo bila s njima.
Prihvatili su me i štitili.
To je bio sjajan obrat u njezinoj priči. „Tko je to čuo?“
„To je nevjerojatna priča.“
STRUČNJAKINJA ZA VUKOVE
Misha je bila drukčija od većine ljudi koje sam upoznala.
Moj je prvi dojam bio
da je vjerojatno trebala biti životinja.
Ili da je njezin duh životinja.
Govorila je da ju je čopor prihvatio,
ali kao jedinku nižeg statusa.
Morala se ponašati pokorno, sukladno nižem statusu,
kako bi
mogla biti s njima.
Misha je rekla da alfa mužjak obično prvi jede.
Ostali bi ležali oko strvine i čekali svoj red.
Ostavljali su male otpatke,
blizu nje, kad bi završili.
Vukovi pojedu deset kilograma u jednom obroku.
Ostaci su mi bili više nego dovoljni.
Uzmi.
Idi po večeru. Ondje je.
Postale smo dobre prijateljice.
Našla si!
Posjetila me više puta.
Rukom bi ih hranila komadima mesa.
Mislim da su osjetili
da im je Misha prijateljica, a ne neprijateljica.
Imala je osjećaj da je s njima,
kao da pripada s njima.
Nisam imala razloga stati.
To sam radila svaki dan.
Iz dana u dan, iz mjeseca u mjesec.
Uvijek sam se nadala da ću naći roditelje
jer sam mislila, ako sam dotad preživjela,
ako sam ja preživjela kao dijete, moji su roditelji zasigurno preživjeli.
To mi je uvjerenje dalo snage.
Mislila sam da je to priča s poukom.
To je bitka između dobra i zla, nedužna djeteta i zlih nacista.
I dijete je preživjelo.
Imala je obilježja mita.
Moja izdavačka kuća, Mount Ivy Press,
od malog, lokalnog obrta
mogla je postati svjetska kuća.
Pitala sam Mishu želi li objaviti svoje priče.
Krenula sam je ispitivati izokola.
Zbog svega što sam proživjela
naučila sam ne vjerovati ljudima.
Mislim da je se nisam previše dojmila,
nije ni bilo razloga.
Dotad sam objavljivala knjige iz financijskog prava.
Ne priče poput njezine.
Više od dvije godine odbijala sam,
ali moja zajednica i prijatelji
rekli su mi: „Misha, učini to.
Za buduće naraštaje.“
PROLOG
LJUDSKO RAZARANJE
Opet sam se našla u paklu.
Bio je to bolan proces,
ali kao da je morala ispričati svoju priču.
Kao da je to svojevrsna katarza.
Svi su se počeli javljati.
Svi strani izdavači, jedan za drugim.
Prodavali smo prava za prijevod diljem svijeta.
Moj se agent vratio iz Kalifornije i rekao: „Disney to želi.“
I točka. „Žele to.“
Bila je to vrlo tražena roba.
Kad je knjiga objavljena u travnju 1997.,
htjela sam vidjeti možemo li dobiti Oprah.
Ovo mi je jedan od najdražih trenutaka na televiziji.
Tad je imala knjižni klub.
Ako ste jedna od Oprinih knjiga, prodali biste milijun knjiga.
To je bio pun pogodak.
Onda ćemo se naći za mjesec dana…
Rekli su da ih zanima.
Sviđa mi se!
To je golem uspjeh.
Počeli smo govoriti:
„Ovo će se prodavati kao alva.“
Jane Daniel rekla mi je da Oprah razmišlja o Mishinoj priči
i pitala mogu li poslati produkcijsku ekipu da snimi Mishu
s vukom.
Pristala sam, naravno.
DIO OPRINE EMISIJE SNIMLJEN U WOLF HOLLOWU
Rekla sam Mishi prije nego što smo ušle
da je to odrastao vuk i da je krupan.
Zvao se Petro.
Ušla je samo Misha.
Tonac je držao mikrofon preko ograde. Nije ušao.
Misha je čučnula i hranila vuka sirom.
I vuk je bio prijateljski nastrojen.
Sve se dobro odvija.
A onda joj vuk odluči staviti šape na ramena.
Petro joj je skočio na ramena
i bio je mnogo viši od nje.
Onda je odjednom, vrlo brzo, vuk otvorio usta…
I ustima obuhvatio cijelu njezinu glavu.
Vrlo nježno.
Očnjaci na sljepoočnicama.
Nisam osjećala strah.
Nitko mi nije govorio o velikom zlom vuku.
Vuk joj je kratko držao glavu.
Prestali smo disati.
Oprina producentica razrogačila je oči.
I jednako brzo kao što je počelo,
završilo je.
U tom se trenutku Misha nagnula i počela zavijati.
Naježim se od te priče.
A otraga, na drugome kraju kaveza,
začujemo…
kako joj uzvraćaju zavijanjem.
Kad je zavijala, odmah bi uzvratili.
I to je bilo to, vidjelo se
da postoji veza između čovjeka i vuka.
Vidjela sam to. Nevjerojatno. Bio je to šokantan trenutak.
Imali su mnogo zanimljivih snimaka s vukovima
i znala sam da će emisija biti super.
Sljedeći je korak bio odlazak u Chicago da je snime u studiju.
Sve se dobro odvijalo.
A onda sam primijetila napetost
između Mishe i Jane.
Nije bilo ugodno kako je vrijeme prolazilo.
Knjiga se nije dobro prodavala,
pa su Misha i njezin suprug Maurice imali financijskih problema.
SUSJEDA
Počela je prodavati stvari iz svoje kuće.
I…
bilo mi je žao što sve gube.
Stalno je govorila: „Nemam novca. Nemam ništa.
Jane Daniels ne valja.“
Bila sam tužna,
ali onda je Misha jedne večeri sjedila za mojim stolom i rekla
da ne želi ići u Oprinu emisiju.
Rekla sam: „Ajme, Misha, ne razumijem to.“
Iznenada Misha više nije htjela surađivati.
Ne uzvraća pozive, ima brojne prigovore.
Ne želi ići, nezgodno joj je,
netko se mora brinuti o životinjama kod kuće.
Jane me izluđivala te sam se osjećala nesigurnom.
Moj joj je suprug više puta rekao:
„Ne smiješ se tako ponašati s nekim tko je to proživio.“
Daj. To je Oprah.
Nađeš čuvara pasa ili kućnih ljubimaca.
Moraš biti dostupna.
Ne.
Sjećanje, loše sjećanje, vratilo mi se.
Imala sam noćne more. Bila sam anksiozna.
Sve smo pokušale.
Pisala sam joj poruke i rekla: „To je milijun od prodaje.“
„Ne i ne.“
Pomislila sam da je luda.
„Bilo koji drugi autor dao bi sve da dođe do toga.“
I nije se dogodilo.
Godinu nakon objave knjige
netko mi je pokucao na vrata i dobila sam veliki paket.
Misha je podnijela tužbu protiv mene.
„Dragi Bože!“
Sve je stalo. Nijedna zemlja nije htjela poslovati s nama.
S tim su projektom povezivali tužbu.
Kad sam upoznala Mishu,
odmah su me privukle okolnosti predmeta.
ODVJETNICA
Bilo mi je jasno
da je učinjeno nekoliko stvari koje su neprimjerene, nezakonite, kažnjive.
Misha je tražila povrat autorskih prava
i sve tantijeme koje je trebala dobiti od prodaje knjiga.
Jane Daniel moj je život smatrala zlatnim rudnikom
i iskoristila me.
Bilo je toliko ljutnje i ogorčenosti
između stranaka kad sam se ja uključila.
Nije bilo mjesta za pregovore.
Bilo je jasno da idemo na suđenje. To se neće riješiti izvan suda.
VRHOVNI SUD MIDDLESEXA U MASSACHUSETTSU KOLOVOZ 2001.
U sudnici je bilo dramatično.
Atmosfera je bila napeta.
Naravno, spominju novac.
Otkrili smo da je Jane Daniel osnovala tvrtku na Otočju Turks i Caicos
kako bi autorski honorari iz inozemstva
sjedali izravno na njezin račun kako ih ne bi isplaćivala.
Imali smo dokumentaciju
i isplatnice da dokažemo da je plaćena.
Imali smo poništene čekove kao dokaz.
Sve što je govorila mogli smo pobiti dokumentima.
No svi su mislili da govori istinu.
Znate: „Gdje je novac?“ Mislim da je porota suosjećala s njome.
Porota se uživjela.
Pred vama je osoba koja je kao dijete preživjela Holokaust
i napisala memoare o tome.
Ta im je priča zaokupila pozornost i posve su se uživjeli.
Misha je bila dobra svjedokinja.
Sve što sam proživjela u rukopisu je
jer je to moj život.
Izgledala sam kao čudovište.
Znala sam da ne ide dobro.
Jane se uvijek borila.
Provodila što je htjela.
Bilo je to desetodnevno suđenje i bilo je naporno.
Sudac je pitao porotu: „Kako glasi presuda po prvoj točki?“
Porota je jednoglasno odlučila u Mishinu korist po svim točkama.
Na kraju su donijeli tešku presudu protiv mene.
Bilo je nevjerojatno čuti taj broj.
Dvadeset dva i pol milijuna.
To je bila golema odšteta.
Optimistica sam, ali to me poklopilo poput vala.
Nisam mogla vjerovati.
Pitala sam: „Je li to moguće?“
Novčana odšteta protiv Jane Daniel
većim se dijelom temeljila na iskazu Jane Daniel.
To je trebalo biti na Oprah,
postojao je ugovor s Disneyjem.
Jane Daniel svjedočila je o nekim stvarima
koje su samo podigle razinu odštete,
mnogo više nego što bismo očekivali za takvu knjigu.
Svi su pratili.
Ljudi vole veliku odštetu.
Ništa od Disneyja. Ništa od Oprah.
Nije bilo milijuna dolara.
Neodrživ je to položaj.
Eksploatator osobe koja je preživjela Holokaust.
Tad vam se raspadne cijeli svijet.
Nakon suđenja
bila sam na samome dnu.
Naposljetku sam otišla psihijatru koji mi je dijagnosticirao PTSP.
Imala sam užasnu nesanicu.
Život mi je visio o koncu.
Moje izdavačke kuće više nema. Autorska su mi prava oduzeta.
U tom sam trenutku bila uništena.
Obavila sam istragu o onome što se dogodilo,
proučavala svaki djelić.
Bila sam u odvjetnikovu uredu i pregledavala stare spise i dokumente.
Pojma nisam imala što ću naći.
Otvorim spis i ugledam Mishin bankovni račun.
Pisano Mishinim rukopisom. S potpisom.
A ondje piše…
Datum i mjesto rođenja, ispisani Mishinom rukom,
i majčino djevojačko prezime.
PREZIME: DONVILLE
Odjednom mi je sinulo.
Zna tko je. Zna gdje je rođena.
Zna tko joj je bila majka.
To navodno nije znala. Izgubila je identitet u ratu.
To se ne poklapa.
Očito je znala mnogo više o tome tko je bila od onoga
što mi je rekla.
Što još nije istina?
Bila sam u vlasništvu odvjetnika.
Život mi se preokrenuo. Htjela sam svoj stari život.
Ako dokažem da nije ona koja tvrdi da jest,
mogu poništiti presudu.
Bila je debela zima. Dani su bili kratki.
Stajala sam u kuhinji
i pomislila: „Moram nešto učiniti.“
Počela sam se prisjećati svega što se dogodilo.
Kako sam je upoznala, što se tada dogodilo,
kako je došlo do tužbe?
Onda sam pomislila:
„Napisat ću knjigu o predmetu. U obliku bloga.“
Pisala sam memoare o njezinim memoarima.
Možda ih netko pročita.
Iako se nisam nadala.
Sljedeći dan ustajem,
uključim računalo i ugledam e-poruku.
U e-poruci stoji:
„Mislim da vam mogu pomoći da saznate pravu priču.“
RODOSLOVKA
Sastavila sam Mishinu kronologiju na temelju raznih fotografija.
Prvo iz knjige,
a zatim i s drugih slika na internetu,
kako bih mogla shvatiti njezin život.
Željela sam znati tko je ona.
Tko je ta osoba koja mi je uništila život?
Nastojala sam analizirati sve fotografije
i vidjeti kakve informacije mogu izvući.
Prvi je trag bio Mishina tvrdnja
da je imala sedam godina
kad su je primili udomitelji.
U američkoj knjizi postojao je niz
takozvanih polifotografskih slika.
Polifotografije su snimljene
u tome razdoblju.
Pogledala sam fotografije i rekla:
„Ne izgleda mi kao sedmogodišnjakinja.
Izgleda kao dijete od tri ili četiri godine.“
Velika mašna u kosi, odjeća s volančićima
i bucmasti obrazi.
Nešto nije u redu.
ERNEST I MARTHE
Sljedeća fotografija koju sam pogledala bila je slika
na kojoj su, Misha je tvrdila, njezini udomiteljski djed i baka.
Prema priči, on je poljoprivrednik sa sela.
Povećala sam djedove ruke
na slikama. Bile su manikirane.
Nisu izgledale kao ruke poljoprivrednika.
I imao je prsten na jednom prstu.
Poljoprivrednici to obično ne nose.
I onda psić u bakinu krilu,
sliči kućnome psu, ne seoskome.
To mi je bilo čudno.
Tad sam počela uspoređivati francusku i američku knjigu.
Gledala sam imena, mjesta i datume.
Odmah mi se upalio alarm.
Nazvala me i rekla:
„Primjećuješ da se Mishino prezime koje je koristila u francuskoj knjizi
razlikuje od prezimena u američkoj?“
U američkoj knjizi prezime koje joj je dala
udomiteljska obitelj glasilo je de Wael.
Sharon je primijetila da joj je u francuskoj knjizi
udomiteljska obitelj dala prezime Valle. V-A-L-L-E.
MOJE NOVO IME
Zašto imaš dva imena?
Previše je nepodudaranja
između promjena imena, slika i tako dalje.
Sumnjivo, da.
Činilo se sumnjivo.
Popij ako želiš. Opusti se. Znam da ovo nije lako.
INTERVJU S MISHOM
Da je njezina priča istinita i da sumnjam u nju,
postoji nešto posebice
zlobno
kad sumnjate u nekoga tko govori istinu o nečem groznom što im se dogodilo
i bešćutnost koja je potrebna da kažete: „Ne vjerujem ti.“
I šteta koju možete time nanijeti.
To mi je bilo u glavi.
S druge strane, ono što mi je bilo u glavi jest: „Toliko je odstupanja.“
Zašto govoriš nešto što nije istina?
Osim ako si luda.
Možda je toliko istraumatizirana da je izgubila doticaj sa stvarnošću.
Koliko je to objašnjavalo? Nisam znala.
Trebala sam mnogo odgovora.
Moramo nekoga poslati u Belgiju.
BRUXELLES, BELGIJA
Sharon je bila povezana s belgijskom rodoslovkom
koja je i sama preživjela Holokaust.
Živjela je u istome području u kojem je Misha navodno živjela.
Tijekom rata bila sam
Skriveno dijete.
OSOBA KOJA JE PREŽIVJELA HOLOKAUST
Išla sam u katoličku školu
i postala dobra Belgijka i katolkinja.
Ne sjećam se da mi je itko rekao
što se dogodilo mojim roditeljima.
Ničega se ne sjećam.
Oko 40. godine doživjela sam težak živčani slom,
zbog kojega sam doznala što mi se dogodilo.
I mojim roditeljima. I obitelji.
Počela sam istraživati.
Doznala sam da je moj otac deportiran u Auschwitz u rujnu '42.
Moja je majka uhićena u listopadu u Bruxellesu
i deportirana u Auschwitz.
Rekli su mi da se nisu vratili.
Autom sam otišla u Auschwitz.
Vidjela sam logor
u kojem nije bilo ni žive duše.
Komore, plinske komore, eksplodirale su.
Našla sam svijeće koje zovemo yahrzeit,
još su gorjele u ruševinama
nekih plinskih komora.
Prije odlaska
dala sam da mi izrade Davidovu zvijezdu od sušena cvijeća.
Jednostavno nisam znala
kamo bih je položila.
Nisam je mogla položiti na spomenik.
Konačno sam odabrala
mali ribnjak.
Ondje je plutala.
Mislim da sam tada…
Oprostite.
Da sam tada pokopala roditelje.
Soje roditelje, svoju baku, sestričnu.
Evelyne je i sama preživjela Holokaust,
njezina je priča bila slična Mishinoj.
Bila je savršena osoba
da otkrije što se događa.
U francuskoj se knjizi udomiteljska obitelj prezivala Valle.
U američkoj je knjizi prezime udomitelja glasilo de Wael.
BELGIJSKA KRALJEVSKA KNJIŽNICA
Kako bi pomirila promjene imena,
Evelyne je pretraživala
gradske imenike
iz 1930-ih i 1940-ih.
Najmanje sam tri dana tražila de Waele i Valleove.
Prezimena Valle nije bilo
u telefonskim imenicima.
Prezime Valle nije postojalo.
Ali de Wael jest.
Bilo je mnogo de Waela.
Mnogo.
Pa počnete razmišljati,
francuska je knjiga distribuirana u Belgiji
i ako nešto o Mishinoj priči nije istina,
bilo bi joj važno
da ne stavi svoje pravo ime u francusku knjigu.
Netko bi rekao: „Poznavao sam obitelj de Wael.
Znam je li bila ondje ili nije ili je nestala tijekom rata.“
Činjenica da je u Francuskoj i Belgiji promijenila ime,
iz de Wael u Valle,
sugerira mi da pokušava nešto skriti.
Sharon i ja pogledale smo to i rekle
da nešto nije u redu s ovom pričom.
U tom je trenutku knjigu preuzeo francuski izdavač
koji ju je objavio na 20 jezika.
Bila je to uspješnica diljem Europe.
Govorila je školarcima diljem
francuskoga govornog područja.
Godine 2005.
htjela sam pokrenuti,
kao profesorica psihologije,
projekt o priči tog malog djeteta
koje je doživjelo sve te pustolovine.
UČITELJICA
Projekt je postao golem,
veličanstvena izložba.
Onda smo se dosjetili da je dovedemo u Belgiju.
Gledali smo je kako izlazi iz vlaka.
Bio je to fascinantan prizor.
Bila je odjevena u plavo
poput sjajna kanarinca
sa svim svojim bojama…
s dva,
ne, tri velika kovčega.
Došla je prema meni sva blistava i sjajna.
Odmah pokazuje vrlo dinamičan karakter,
vrlo susretljiv i velikodušan.
Kad je Misha ušla na izložbu,
srušila se.
Nisam bila upozorena i kad sam posjetila izložbu,
zaplakala sam jer me to jako dirnulo.
Bila je presretna što je ondje.
Ali s druge strane,
vidjeli smo tugu u njoj
i suze, toliko suza.
Bilo je jako emotivno.
Sve nas je pogodila njezina priča
i svi smo htjeli pružiti malo radosti toj ženi
pokazujući svoju kreativnost,
ali i hrabrost
da pokažemo što osjećamo.
U knjizi Misha kaže da su nacisti uhitili njezine roditelje
i deportirali ih.
Iako im nije znala prezime, zvali su se Reuven i Gerusha.
Zatim je Sharon rekla:
„Imam pristup nacističkim zapisima o deportacijama.
Uzet ću ta dva imena
i vidjeti postoje li dvije osobe tih imena koje su deportirane istovremeno.“
Kad smo pregledale popise za deportaciju,
nisu pronađeni kao muž i žena.
„Strašno su mi nedostajali roditelji.
Lice mi je bilo prekriveno blatom.
Više sam noći vrištala od hladnoće.
Kasnije,
dobila sam drugu priliku.
Preživjela sam jer nikomu nisam vjerovala.
Jer sam izbjegavala
kontakt s ljudima.“
ARHIV RATNIH ŽRTAVA U BRUXELLESU
Tijekom rata Povjerenstvo za obranu Židova
sastavilo je popis skrivene židovske djece
s imenima spasioca i imenom roditelja.
Ti su popisi sad u arhivu Službe za žrtve rata.
Postojala je stvarna opasnost
da nacisti uzmu te popise.
Djecu bi našli
i ubili.
Ali bilo je to pametno.
Postojale su četiri različite knjižice.
Trebali ste sve četiri da nađete dijete.
Ali sve su četiri bile na različitim mjestima.
Ako je neki nacist našao jednu knjižicu,
ne bi mogao pronaći dijete,
ali na kraju rata,
s četirima različitim knjižicama,
postojao bi način da nađemo čije je dijete.
Pa sam potražila Mishine roditelje.
Nije bilo imena roditelja.
Znala sam da nešto nije u redu.
A na popisima Skrivene djece
nije bilo imena Misha ni prezimena de Wael,
to je sigurno.
Uopće nije spomenuta.
Mishina priča imala je efekt snježne kugle.
Već su prodani milijuni knjiga.
Nakon toga morali smo raditi na pripremi konferencija za nju.
Uvijek smo bile zajedno.
Tada se često vraćala u naš dom.
Jela bi s nama. Bila je poput članice obitelji.
Imali smo desetak događanja.
Naravno da smo vodili i nju.
Organizatori su je uvijek dočekivali,
uvijek ljubazno i prijateljski.
Svi su napuštali konferencije
očarani tom osobom.
Zapela sam.
Nema nikakvih nalaza,
ali nema ni dokaza.
Nema dokaza.
Tada sam pomislila da možda nije bila registrirana.
Neka su djeca
bila skrivena, ali ne nužno preko organizacije.
Koliko god njezina priča bila izvanredna,
morala sam imati na umu da je možda bila
židovsko Skriveno dijete.
Razgovarat ćemo o ovoj neobičnoj i divnoj priči.
Misha Defonseca je s nama.
Zdravo.
Hvala što ste došli da nam ispričate ovu priču.
Sad rastu ulozi. Počinjem se brinuti.
Osjećat ću veliko grizodušje, ako je to istina,
što kopam po njezinoj prošlosti.
No što ako je istina?
Misha je svjedokinja Holokausta.
Zdravo.
Nepravedno je dovoditi je u pitanje.
Čak i ako je uglavnom istina, ne posve,
ne bi bilo pošteno blatiti sve što je prošla.
Morate proći svu tu tragediju
i sve te strahote.
Jako je bolno.
Kao da sam dobila ulogu u predstavi za koju nisam bila na audiciji.
Nisam htjela ulogu ni glumiti u predstavi.
Spoznala sam mržnju
i spoznala sam gnjev koji završava ubijanjem
jer su o tome ovisili životi.
To me izjedalo.
Osobno,
svaki dan to živim.
To mi je obuzelo život.
Svaki dan razmišljam o roditeljima
i Holokaust mi je svaki dan.
To sjećanje ostaje s vama.
Ta mi je presuda već neko vrijeme visjela nad glavom.
Izgubila sam žalbu.
Razmišljala sam o mogućnosti da budem potpuno uništena.
Počelo je bivati prilično neugodno,
no morala sam doći do istine.
Nije bilo židovskih zapisa koji podupiru njezinu priču,
pa smo se zapitali
je li uopće Židovka.
Ako nije Židovka,
vjerojatno je katolkinja.
Ako je katolkinja, možda je krštena.
Bankovni spisi Mishe Defonseca sa suđenja
pokazuju da je rođena 1937. godine,
da je majčino djevojačko Donville i da je rođena u Etterbeeku.
Etterbeek, predgrađe Bruxellesa.
U Etterbeeku sam obilazila različite crkve.
Evelyne je otišla u prvu. Nije bilo zapisa.
Otišla sam u drugu…
Nema krsnog lista koji odgovara Mishinim podacima.
I u treću na tom području.
Ispostavilo se da je crkva izgorjela do temelja.
Kad smo to saznali, pomislila sam:
„Gotovi smo jer su spisi vjerojatno uništeni u požaru.“
Ali ured, prezbiterij,
bio je u susjednoj ulici.
Bili su sačuvani.
Evelyne je tražila, datum po datum, svu djecu rođenu u toj župi.
Znala sam dvije stvari,
njezin datum rođenja, 12. svibnja 1937.,
i majčino prezime: Donville.
U toj sam knjizi
našla nju.
„Monica Ernestina Josephine de Wael,
kći Robertija
Henricija Ernestija de Waela
i Josephinae Germanae Barbarae Donvil.“
Otkrivenje je bilo
da se Mishin otac prezivao de Wael.
Tada se činilo da je Monique de Wael njezino pravo ime.
Ime joj nisu dali udomitelji da je skriju od nacista.
Činilo se da je rođena kao Monique de Wael.
Bila je katolkinja. Bila je krštena.
Otac joj je bio de Wael.
No to nije bio jasan dokaz.
Jer su u to doba uzimali imena mrtve djece
i davali ih židovskoj djeci, skrivajući ih na taj način.
Bilo je moguće da su de Waeli primili Skriveno dijete
i da je njihovo dijete umrlo.
Trebala sam još dokaza.
Što ste zatim učinili?
Neslužbeno, to je dobro pitanje.
Što ću sad?
Evelyne se zapitala: „Gdje još mogu naći dokaz?“
Išla bi u školu.
Pokušala sam naći školu uz tramvajsku prugu
koju je spomenula u knjizi.
Dok sam prolazila,
našla sam školu.
Vrata su bila otvorena.
Ušla sam i pitala
imaju li zapis o osobi
s imenom Monique de Wael.
Grizemo nokte do krvi od iščekivanja
dok čekamo tu informaciju.
Ili imamo zapise ili nemamo.
U registru je bilo njezino ime.
„De Wael, Monique.“
To je bio konačan dokaz.
I krsni list
i pohađanje škole u Bruxellesu.
Javila sam se na telefon, nazvala je Sharon.
Sharon nije mogla obuzdati uzbuđenje.
Praktički je vrištala u telefon. „Imamo spise!“
To je bio ključan dokaz.
Sad sam je uhvatila u laži.
Život mi je bio kontaminiran…
Kraj.
…cijelom paukovom mrežom laži.
Imate 15 minuta, ljudi!
Razotkrili smo varku.
Možete li mi dati bocu vode?
Hvala.
Pomislila sam da se cijela priča koju je ispričala u knjizi raspada.
Tada sam znala da nije ona kojom se predstavljala.
Ne samo da nije bila židovsko dijete
koje se skrivalo u šumi od nacista,
nego je bila katoličko dijete
koje je sigurno upisalo u školu.
Nije bila ni blizu vukova.
Glumila je za publiku.
Znala je točno što radi.
Sad vidimo
da ovo nije samo nedužna laž.
Ovo je ogromna urota koja je trajala više od 20 godina,
čiji je cilj bilo propagiranje nečega što je bila notorna laž.
To nije bila prava Misha.
Štošta sam osjećala.
Bila sam ljutita. Osjećala sam gađenje.
Vidjela sam lažnu povijest, lažni identitet,
način da se zaradi na Holokaustu.
Netko mi je ukrao vrlo bolan dio života.
Osjećala sam to zbog sebe,
zbog sve Skrivene djece
i sve mrtve djece u Holokaustu.
Zbog svih roditelja, zbog mojih roditelja,
ali zapravo i zbog cijele židovske zajednice.
PREŽIVJETI S VUKOVIMA 2007. REDATELJICA: VERA BELMONT
Kad smo dobili te spise,
knjiga je postigla golem uspjeh diljem Europe,
a film je upravo bio izašao.
Film se zvao Preživjeti s vukovima.
Evo ga, najava filma Vére Belmont.
Dirljivo je vidjeti vas obje, pravu osobu i malu Mathilde.
Izgledate vrlo emotivno.
Proživljavate li tu priču svaki put kad vidite ove slike?
Točno. Tako je. Preteško je.
Prepoznajete li se u Mathildeinoj glumi?
Apsolutno. Izvrsno je izražena.
Glumi sjajno.
Izvrsno prenosi osjećaje.
Održavala me pomisao na majku.
U filmu postoji scena koja je meni izvanredna.
Ona kad ispadne iz vlaka…
…u kino s prekrasnim filmom nadahnutim istinitom pričom.
Izvrsna si.
Sjajna si glumica.
Ta je priča dirljiva.
Nevjerojatna i istinita priča.
Rez! Sjajno.
Premijera je bila u Parizu.
„Na temelju istinite priče.“
A mi držimo te dokumente u rukama.
Mislili smo: „Stavimo to na moj blog,
poslat ćemo e-poruku nekomu u Belgiji.“
Sutradan smo ustali,
dospjelo je naslovnice svih novina.
Knjiga pa film, navodno autobiografija,
no sve je bila laž.
Bila je to nevjerojatna priča o djetetu koje je preživjelo Holokaust.
Ispalili smo bombu istine. Sletjela je.
Preživjeti s vukovima, uspješnica koja je nadahnula film…
I laž je izašla na vidjelo.
…nije istinita priča.
Sve je laž.
Bila je to prijevara.
Svjetla.
Vratila sam se kući, otišla do računala,
upisala njezino ime i eto.
Ali lijepa priča bila je potpuno lažna.
U Belgiji, njezinoj rodnoj zemlji,
povjesničari su otkrili da je Misha Defonseca zapravo Monique de Wael.
Problijedjela sam kao krpa.
Kako…
kako je to moguće?
Bila sam gnjevna.
Bila sam tužna.
Bila sam povrijeđena.
Osjećala sam se izdanom.
Iskorištenom.
Postala mi je bliska prijateljica
i kad smo dobili mladunce,
jedno smo nazvali Misha.
Srce mi se slomilo.
Baš slomilo.
Hej, malena.
Prevareni smo,
kao i svi vi.
To što je lagala da je preživjela Holokaust
rasplakalo me.
Misha Defonseca igrala je na suosjećanje.
Tako je postala divna pripovjedačica.
Zbog suosjećanja.
Tako je Misha Defonseca uspjela prevariti ljude.
Suosjećanjem.
Briznula sam u plač.
Osjećala sam se iskorišteno, lagala mi je…
Sve te laži i gorčina.
Neki su joj susjedi dali velike iznose.
Govorimo o 25 000, 30 000 dolara da joj pomognemo spasiti kuću.
Išla bi rabinima i tražila donacije od hrama.
Cijela zajednica…
koja ju je poznavala, moji susjedi, nitko nije razgovarao s njome.
Osjećali su se izdanima.
Da.
U meni se pojavila ljutnja
koja me nikad nije napustila.
Učenici koji su sudjelovali u projektu,
kad sam ušla u učionicu,
vladao je revolt.
Zamislite gnjevan čopor.
Bijesna izlaganja, suze, vika.
Stajali su na klupama.
Izgubila sam kontrolu,
a obično sam dobro kontrolirala učenike.
Odmah sam kontaktirala s Mishom.
Htjela sam iskreno razgovarati s njom.
Ali ona je rekla: „Bez brige, meni to stalno rade.
To je sigurno maslo izdavača u Americi.“
A onda je uslijedio sljedeći obrat u priči.
Nije moglo biti bizarnije.
Rekla sam da ja to ne bih mogla smisliti.
Da jesam, netko bi rekao:
„Ovo je apsurd. To se ne bi dogodilo.“
Svaki novinar sanja o takvoj tajni.
NOVINAR
Pitanje je bilo: ako je njezina priča lažna,
koja je onda njezina prava priča?
Ono što sam učinio, jednostavno,
pregledao sam imenik u Bruxellesu,
gdje ima oko 400 de Waela.
Počeo sam ih nazvati jedno po jedno.
Na 44. ili 43. imenu
naišao sam na ženu imena Emma de Wael.
Moj sastanak s Emmom, Mishinom tetom,
bio je izvanredan.
Nije obišla Europu u potrazi za roditeljima?
Zaboga, ne!
Živjela je kod djeda i bake.
Emma mi je rekla
da je njezina nećakinja uvijek živjela u zabludi,
da je zamišljala različite svjetove.
Redovito sam dolazila po nju
tramvajem broj 56 do Anderlechta
i dovela je u Schaerbeek.
Navečer sam je vraćala ujaku Ernestu.
Emma de Wael rekla mi je istinu
o onome što se dogodilo tijekom rata.
Što se dogodilo Robertu de Waelu, ocu Mishe Defonseca.
Robert de Wael radio je u vijećnici u Schaerbeeku.
VOJNI POVJESNIČAR
Bio je domoljub i angažirao se kao pričuvni časnik.
Slučajno sam upoznao Jean-Philippea Tondeura,
ali imao je mnogo dokumentacije
o ocu Mishe Defonseca.
Pa sam otišao pogledati dosje Roberta de Waela.
Desetoga svibnja 1940. Nijemci napadaju Belgiju.
Uništavaju belgijsku vojsku tijekom 18-dnevne kampanje.
Kralj se predaje,
a Belgija je okupirana.
Robert de Wael pridružuje se otporu
i počinje regrutirati borce otpora.
Kao borac otpora
Robert de Wael
bio je uključen u prikupljanje oružja,
aktiviranje obavještajnih mreža
i slanje obavještajnih podataka belgijskoj vladi
koja je otišla u London.
Nažalost, Robert de Wael nije bio diskretan
u vezi s aktivnostima za otpor.
OBITELJSKA KUĆA SCHAERBEEK?
Volio je brbljati.
Ponosio se time što je radio.
Jer sam znala da ima
tajne dokumente.
Čak nam ih je pokazao kod kuće.
Moj mu je otac rekao da bude oprezan.
„Postaješ nemaran.“
Riskirao je uhićenje.
Razotkrio ga je nacistički kolaboracionist
i brzo je uhićen.
Roberta de Waela, njegovu suprugu i 41 uhićenog borca otpora
deportiraju u Njemačku
te su poslani u zatvor Brauweiler u Kölnu.
Zatvor u Kölnu imao je izrazito strog režim.
Ispituje ga Gestapo.
Počeo je vrištati.
Robert de Wael je popustio.
Robert de Wael sklopio je dogovor u zatvoru u Kölnu.
U sklopu tog dogovora morao je otkriti
imena svojih kolega iz pokreta otpora
u zamjenu za zaštitu njegove supruge
i da opet vidi svoju kćer Mishu Defonseca.
U kolovozu 1942., nakon što je izdao svoje suborce,
što su Nijemci tražili od njega,
Robert de Wael dobio je posljednju priliku da vidi kćer.
I to je bio
kraj
za Roberta de Waela, koji je poslije deportiran.
Robert i supruga Germaine umrli su u njemačkim logorima.
Zvali smo je Izdajnikovom kćeri.
Jer se govorilo da se njezin otac
priklonio Nijemcima.
Općina Schaerbeek postavila je ploču
s imenima boraca otpora koji su poginuli tijekom rata.
Robert de Wael, čije je ime navedeno posljednje,
poslije je izbrisano.
Dana 22. veljače 2008.,
kad je sve postalo jasno,
objavili smo cijelu priču Roberta de Waela,
njegovu izdaju,
lažnu priču Mishe Defonseca.
U idućim satima
izdana je izjava.
To je izjava Mishe Defonseca.
„Zvali su me Izdajnikovom kćeri
jer je moj otac bio osumnjičen za izdaju tijekom mučenja.
Ova je knjiga,
ova priča, moja.
To nije prava stvarnost…
to je bila moja stvarnost.
Moj način preživljavanja.
Molim za oprost.
Samo sam htjela izbaciti patnju iz sebe.“
Osjećala sam se odbačeno,
ali nisam si to mogla objasniti,
ni baki ni djedu.
Nisam curica koja sam mislila da jesam,
ali povremeno
još oklijevam.
Zapitam sebe: „Jesam li to doživjela ili nisam?“
Moram razmisliti.
Osobito dio sa životinjama.
Osobito sa životinjama.
Još se vidim
kako se valjam po tlu s vukovima.
Jesi li vidio moje krasne vukove?
Uvijek će biti
moji vukovi.
Uvijek ću biti uz njih.
Čak i ako sad znam istinu.
Ja sam uz njih.
Ušla sam u balon, u svoj svijet.
A taj moj svijet bio je pun životinja.
Životinja koje su me branile
od ljudi.
Slušajući taj intervju,
prve riječi u uvodu u emisiju bile su…
„Katkad je priča tako neobična da je nevjerojatna.“
Zapanjuje da su to bile prve riječi.
A onda se ispostavilo da to nije istina.
RADIJSKA VODITELJICA
Vjerovala sam joj.
Nisam vidjela ništa u tim očima
zbog čega bih pomislila da mi ne govori istinu.
Strah su za mene, tada, bili Nijemci.
Bilo je to…
Samo sam tražila više istine
da potvrdim ono što sam već vjerovala.
Sad znam koliko je to bilo strašno.
Ali ja sam, u tome trenutku,
poštovala nečije iskustvo
u nečemu što svi mi kao građani svijeta
smatramo najmračnijim dobom u povijesti našega svijeta.
Daleko od toga da bih je preispitivala.
Vrlo je teško osporiti nečiju tvrdnju
da je preživio Holokaust.
Unosimo mnogo nepovjerenja u te tvrdnje.
Ali opasnost da vjerujete u sve
ugrožava povijest
i povijesnu stvarnost
stvarnih preživjelih.
POVJESNIČARKA HOLOKAUSTA
U prosincu 1996. godine
dobila sam pismo
i rukopis od Jane Daniel.
Taj je rukopis bio Misha: Memoari,
a napisala ih je mlada djevojka tijekom Holokausta.
Nazvala sam Jane Daniel
da objasnim zašto ta priča ne funkcionira.
Rekla sam joj:
„Ja ne bih objavila tu knjigu.“
Tijekom godina često sam razmišljala o tome
zašto je Jane Daniel ipak odlučila objaviti knjigu.
Očito se nadala
da je rukopis istinit,
ali se očito brinula da nije.
Mislim da je pohlepa
pokrenula tu priču
kod Mishe i Jane Daniel.
Kako se prodaja povećavala,
sve je više ljudi
prihvatilo memoare kao stvarne i istinite.
Priznajem.
Stvorila sam čudovište.
Bila je moje čudovište.
Stvorila sam tu osobu s velikim suosjećanjem kao lik.
Netko tko je strašno patio.
Netko tko je zaslužio poštovanje i, štoviše, divljenje.
Nitko ne želi priznati da je prevaren.
Priznajem, prevarila me, vjerovala sam joj.
Svi su bili zavedeni.
Američki pravosudni sustav, suci i porota,
sve nas je zavela ta priča.
Ljudski je vjerovati.
Vjerodostojnost je nešto drugo.
Vaša potreba da nešto preispitujete
pomoći će vam da shvatite
što je istina, a što nije istina.
Ubili ste čovjeka nožem?
Jer sam vidjela silovanje djevojčice.
Dovoljno sam se distancirala
da mogu analitički sagledati Mishin lik.
Kad sam to vidjela, skočila sam jer je krenuo prema meni.
Tada sam razmišljala samo o jednome:
o životu. Jer sam htjela živjeti.
Misha je stvorila svijet za sebe,
svijet svojih uvjerenja.
Kad mi se približio, ubola sam ga u trbuh.
Rezala sam ga gdje sam stigla.
Grlo, lice.
Bila sam sva krvava.
Bilo je užasno.
Dok sam pisala ovu knjigu,
ponovno sam proživjela
svoje noćne more.
Misha je tražila utočište u mitomaniji
i s vremenom
polako postaje
lik vlastite priče.
Svaki put kad bih ga ubola,
učinila sam to za tu djevojčicu, za djecu,
za svoje roditelje.
Mislim da želimo vjerovati
da je Misha Defonseca vjerovala
da je preživjela Holokaust.
Htjeli bismo vjerovati
da nismo bili tako naivni.
Da smo vjerovali jer je ona vjerovala.
Čak bismo htjeli vjerovati
da ova priča ima iskupiteljsku svrhu
jer je ispravila nepravdu iz djetinjstva.
Mislim da je to glupost.
Nema iskupiteljske svrhe.
Bili smo strašno naivni.
Sve je to bila izmišljotina.
Što danas osjećam prema njoj…
Gajim pomiješane osjećaje.
Mislim da je bila glavna junakinja ove priče, ali nije bila sama.
Bilo je još ljudi
koji su pomagali
da ta biografija postane uspješnica.
I sad dok govorim o njoj i potraga
i sve te godine koje su prošle…
Sažaljenje.
Malo sažaljenja.
Malo odbojnosti…
Možda je to preteška riječ, ali…
Osjećam razumijevanje.
Kao djetetu,
zasigurno joj je bilo teško nakon rata.
Činjenica da su njezina oca nazivali izdajnikom,
kolaboracionistom.
Ona je i žrtva i zlikovka.
Oboje je.
Oboje je u ovoj priči.
PRAVA MISHA DEFONSECA I DALJE ŽIVI U MASSACHUSETTSU S MUŽEM I ŽIVOTINJAMA.
ODLUČILA JE DA NE ŽELI DATI INTERVJU ZA OVAJ FILM.
NAKON ŠTO JE MEMOAR RAZOTKRIVEN KAO NEISTINIT,
NOVČANA ODŠTETA PROTIV JANE DANIEL DJELOMIČNO JE PONIŠTENA.
Prijevod titlova: Željko Radić