Downloaded from YTS.MX
PŮVODNÍ DOKUMENT NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Pořád si pamatuju, jak ležím v posteli,
noční světýlko rozsvícené,
a brečím z toho.
Ten příběh mě obrovsky uchvátil.
Misha Defonseca splňovala vše,
co jsme do pořadu Exceptional Women hledali.
Dám si pauzu a pak začneme. Jasně. Dobře.
Připravte se.
Její příběh začal v Belgii,
ale žila v Millis v Massachusetts,
asi 30 kilometrů od rozhlasové stanice.
Odpočítáš mi to?
Tři, dva, jedna…
VYSÍLÁ SE
Rádio Magic 106,7…
Příběhy jsou někdy tak ohromující, až se zdají neuvěřitelné.
Smutek jednoho člověka je někdy tak silný, až je zdrcující.
A odvaha někdy bývá tak ohromná, až vás pokoří.
V 80. letech jsme v Millis žili už 37 let.
Skoro všichni se tu znali.
A měli jsme nové sousedy.
Byli to manželé z Belgie. Maurice a Misha.
V Millis se říká: „Malé město, velká rodina.“
V této malé komunitě se z nás stali přátelé.
Chceš pusinku?
Misha byla moc milá. Opravdu přátelská a laskavá.
Nikdy jsem nepotkala nikoho, kdo by měl se zvířaty takový vztah.
Měla tam hromadu koček.
Byla výstřední, to je jasné.
Jednou jsem tam zašla na čaj
a ona mi vyprávěla o svém životě za války a po ní.
Celkem podrobně.
Dovolte mi představit vám život dívenky jménem Misha.
Jednoho dne čekala, až ji otec vyzvedne ze školy,
ale on se neukázal.
Poklesla mi z toho čelist.
Na rameno jí poklepala nějaká žena a řekla: „Pojď se mnou.“
Vzali ji za rodinou, kterou neznala.
Dostala nové jméno a jiné oblečení.
Když jí bylo teprve sedm,
už celé roky se sama toulala zeměmi okupovanými nacisty.
Ušla tisíce kilometrů
ve snaze najít své deportované rodiče.
Misha je nyní dospělá Židovka,
která žije v okolí Bostonu. Přežila holokaust.
A je tady, aby vyprávěla svůj ohromující příběh
o odvaze a přežití.
Na své rodiče myslím každý den.
Moje matka se jmenovala Gerusha
a můj otec Robert.
Hebrejsky Reuven.
Ale naše příjmení…
jsem asi nikdy neznala.
Nikdy jsem nezjistila, co se s nimi stalo.
Kam šli nebo jak zemřeli.
Dodnes to nevím.
Prosím o klid.
Misho, povězte mi, jak jste poprvé mluvila o svých zážitcích.
Jednou…
v synagoze…
u příležitosti Jom ha-šo‘a, Dne památky obětí šoa a hrdinství,
mě požádali, ať vyprávím svůj příběh.
CHRÁM BETH TORAH
Přesvědčil mě k tomu manžel.
Že mě to prý osvobodí.
Když jsem si stoupla na bemu,
najednou mi došlo, že o tom budu mluvit poprvé.
Rozplakala jsem se.
A pomalu, útržkovitě, jsem začala vyprávět.
Byla mi zima a musela jsem jít dál.
Krok za krokem.
To je přežití.
Musíte jít dál. Krok za krokem.
Byla jsem tím uchvácena.
PŘÍTELKYNĚ
Lidi nevěděli, že přežila holokaust.
V očích jsem měla slzy.
Měla hlad. Byla jí zima. Byla osamělá. Chtěla své rodiče.
Jak to přežila?
Říkala jsem si:
„Myslí si, že žiju.
A pokud si to myslí, nemůžu je zklamat.
A tak musím jít dál.“
Byl by slyšet spadnout špendlík.
Všichni přítomní nad jejím příběhem žasli.
Nečekala jsem, že uslyším něco takového.
Když bylo Mishe sedm, její rodiče zatkli nacisté
a jí řekli, že byli deportováni.
Byla svěřena do péče katolické rodiny.
De Waelovým.
Takže to pro ni bylo bezpečné.
Dali jí novou identitu. Monique de Waelová.
Ten podvod ji zachránil.
Ale cítila se tam velmi odcizená.
Skončila jsem v rodině, která mě nemilovala.
Velice mírně řečeno.
Nenáviděli mě. Říkali mi, že jsem bezcenná.
V té pěstounské rodině byl dědeček,
který k ní byl laskavý.
Řekl mi, že moji rodiče jsou v Německu.
Kompasem mi ukázal, že to je na východě.
Takže Německo se nezdálo tak daleko.
Misha v tu chvíli učinila strašlivé rozhodnutí.
Úplně jí změnilo život.
V sedmi letech se rozhodla,
že půjde do Německa a že své rodiče najde.
A tak si vzala svůj kompas a nějaké zásoby
a vydala se na východ.
Věděla jsem, co potřebuju.
Základní věci.
Potřebuju jídlo,
nějaké pití
a nůž, abych se mohla bránit.
První noc jsem spala pod mostem.
Od domova to nebylo daleko.
Když na to dnes pomyslím, bylo to naprosto naivní.
Na mapě Belgie vypadala malá a Německo se zdálo být blízko.
Ale kdybych se vrátila, tak k čemu?
Nic mě tam nečekalo.
A já si usmyslela, že rodiče najdu.
Tak jsem to musela dotáhnout do konce.
Kdykoli jsem došla k nějaké vesnici, viděla jsem zkázu.
To, co jako dítě zažila,
že se musela schovávat před nacisty,
pobývat v lese sama,
krást jídlo,
snášet mráz…
Její dětství byla noční můra.
Traumatizovalo ji to.
Vraždění…
Viděla jsem, jak se vraždí.
Mrtvoly.
Bylo to opravdu strašné.
Zdálo se mi o rodičích.
Tak jsem zůstala hluboko v lesích. Daleko od války.
Když byla v lesích,
byla daleko od toho, jak lidi posílali do koncentračních táborů.
Byla daleko od hrůz,
co se děly ve městech.
Byla mezi ptáky a květinami.
To ji prý zachránilo.
Úplně jsem divočině podlehla.
Viděla jsem ten úžasný svět se zvířaty…
jak žijí v míru,
normálně,
a jedí jen tolik, kolik potřebují. Nezabíjejí víc, než potřebují.
Ta rovnováha byla tak…
správná.
Se zvířaty jsem slova nepotřebovala.
Byli jsme poblíž,
v tichu,
a rozuměli si beze slov.
Napadlo mě, že tohle by byla fascinující kniha.
NAKLADATELKA
Bylo to na začátku 90. let.
Měla jsem malé nakladatelství.
Opravdu maličké.
A hledala jsem nový projekt.
To já přišla první a řekla:
„Můžeme to dostat mezi lidi? Zviditelnit to?
Mohla bych z toho udělat něco velkého.
Na trhu pro ten příběh místo je.“
Protože měl úžasný zvrat.
Pamatuju si, že mě zrovna načapal sedlák,
který mě zahlédl, jak u něj kradu jídlo.
Vyděšeně jsem utíkala pryč.
A on mě pronásledoval.
Když se chcete zachránit, pádíte s větrem o závod.
A najednou…
jsem měla pocit, že mě někdo pozoruje.
Otočím se a…
uvidím to nádherné zvíře.
Mně připadalo jako obrovský pes.
Vlk vypadal, že je sám, a já potřebovala společníka.
Byla to krásná šedá vlčice.
V batohu jsem našla něco na zub
a kousek jsem jí dala.
A ona si to nevzala.
Chtělo to spoustu času,
ale po nějaké době jsme šly stejnou cestou.
Viděla jsem, jak je šlechetná…
a oceňovala jsem její sílu.
Mohla jsem s ní žít.
Byla pro mě jako matka.
O dost později to byla celá smečka.
Nevím, jak dlouho jsem s nimi byla.
Přijali mě a chránili mě.
To byl úžasný zvrat. Kdo to kdy slyšel?
Páni. Tohle je teda příběh.
ODBORNICE NA VLKY
Misha se od většiny lidí, které jsem potkala, dost lišila.
Můj první dojem byl,
že se asi měla narodit jako zvíře.
Nebo že má zvířecí duši.
Mluvila o tom, že ji smečka přijala,
ale jednala s ní jako s nízce postaveným členem.
Že musela prokazovat submisivní chování,
aby…
s nimi mohla být.
Říkala, že alfa samec obvykle jedl jako první.
Ostatní leželi a čekali, až na ně přijde řada.
Když dojedli,
nechávali jí v těsné blízkosti zbytečky.
Vlci na posezení sežerou deset kilo.
Ty zbytky mi bohatě stačily.
Tumáš.
Pojď si pro večeři. Je přímo tady.
Staly se z nás dobré kamarádky.
A máš to!
Několikrát sem přijela.
Z ruky je krmila masem.
Myslím, že v Mishe vycítili,
že je to přítel a ne nepřítel.
Měla takový cit, jak se mezi nimi chovat,
jako by mezi ně vážně patřila.
Neměla jsem důvod se zastavit.
To jsem dělala každý den.
Den za dnem, měsíc za měsícem.
Pořád jsem doufala, že rodiče najdu.
Myslela jsem si, že když jsem doteď přežila,
navíc jsem přežila jako dítě, tak oni museli taky.
A ta víra mě nutila pokračovat.
Myslela jsem, že je to příběh s poselstvím.
Bitva mezi dobrem a zlem. Nevinným dítětem a zlými nacisty.
A to dítě přežilo.
Bylo to až mýtické.
A mohlo to mé nakladatelství Mount Ivy Press
vystřelit z místních vod do těch světových.
Tak jsem se Mishy zeptala, jestli by své příběhy chtěla vydat.
Nadnesla jsem to jen předběžně.
Se vším, čím jsem si prošla,
jsem se naučila lidem nedůvěřovat.
Dojem jsem na ni asi moc neudělala
a ani k tomu nebyl důvod.
Předtím jsem vydávala knihy o právu a financích.
Ne zrovna její šálek čaje.
Odmítala jsem to víc než dva roky.
Ale má komunita a mí přátelé říkali: „Misho, běž do toho.
Pro budoucí generace.“
PROLOG KDYŽ SE TEĎ DÍVÁM ZPÁTKY…
Zase jsem se ocitla v pekle.
Byl to bolestivý proces,
ale jako by byla nucena svůj příběh vyprávět.
Jako by to byla jakási katarze.
Ozývali se všichni.
Všichni zahraniční vydavatelé, jeden za druhým.
Práva na překlad jsme prodávali do celého světa.
Z Kalifornie se vrátil můj agent a řekl: „Disney to chce.
Tečka. Chtějí to.“
Bylo to horké zboží.
Když ta kniha v dubnu 1997 vyšla,
řekla jsem: „Uvidíme, jestli k tomu Oprah přemluvíme.“
Tohle je můj nejoblíbenější moment v televizi…
V té době měla Oprah knižní klub. Když jste se tam dostali,
měli jste zaručené milionové prodeje. Byl to jackpot.
Za měsíc se tu sejdeme…
Řekli, že zájem mají.
Je to paráda!
Takže to bylo vážně něco.
A my si začali říkat:
„Tohle bude kolosální bestseller.“
Jane Danielová mi řekla, že Oprah zvažuje, že k sobě Mishu pozve.
A jestli sem můžou poslat filmaře, ať Mishu natočí s vlkem.
Tak jsem řekla, že určitě.
ČÁST SHOW OPRAH WINFREYOVÉ NATOČENA VE WOLF HOLLOW
Než jsme šly do výběhu, tak jsem Mishe řekla,
že je to dospělý vlk, vážně kusanec.
Jmenoval se Petro.
Dovnitř šla jen Misha.
Zvukař měl mikrofon přes plot, dovnitř nešel.
Misha si dřepne a začne vlka krmit sýrem.
A on je velmi přátelský.
Všechno jde dobře.
A on se pak rozhodne, že jí dá tlapy na ramena.
Petro jí vyskočil na ramena
a byl mnohem vyšší než ona.
A ten vlk najednou rychle otevřel tlamu…
…a vzal celou její hlavu do huby.
Opravdu něžně.
Tesáky na obou spáncích.
Vůbec jsem se nebála.
Pohádku o Karkulce mi nikdo nevyprávěl.
Vlk jí hlavu chvíli držel. Ani jsme nedýchali.
Producentka od Oprah třeštila oči.
A pak stejně rychle, jako k tomu došlo,
bylo po všem.
V tu chvíli se Misha postaví a hlasitě zavyje.
Když to vyprávím, mívám husinu.
A úplně vzadu z kotce
slyšíme,
jak se ozývá: Haúúú!
Když zavyla, hned jí odpověděli.
A tady jste to měli.
Mezi tím člověkem a vlkem existuje pouto.
Viděla jsem to. Bylo to úžasné a šokující.
Natočili spoustu zajímavých záběrů s vlky a mě napadlo:
„Tenhle díl Oprah bude super.“
Potom měla jet do studia v Chicagu.
Všechno šlo jako na drátkách.
A pak jsem si všimla napětí
mezi Mishou a Jane.
Postupem času to nebylo moc příjemné.
Kniha se moc dobře neprodávala,
takže Misha a její manžel Maurice měli finanční problémy.
SOUSEDKA
Tak začala prodávat věci ze svého domu.
A…
bylo mi líto, že musejí rozprodávat.
Pořád opakovala: „Nemám peníze. Nemám nic.
Jane Danielová je k ničemu.“
Bylo mi z toho smutno. Ale jednou u mě Misha byla a řekla mi,
že k Oprah Winfreyové nechce.
A já na to: „Ježiš, Misho. Já to nechápu.“
Misha najednou nespolupracuje,
nezvedá telefon, má jednu námitku za druhou.
Nechce jít, nehodí se jí to,
potřebuje, ať se jí někdo postará o zvířata.
Jane mě tak moc naštvala a rozhodila.
Můj muž jí mnohokrát řekl:
„S přeživším takhle jednat nemůžete.“
No tak. Je to Oprah.
Najdeš si psí nebo jakou chůvu.
Uděláš si čas. Ale ona: „Ne.“
Ty špatné vzpomínky se mi vrátily.
Měla jsem noční můry a silné úzkosti.
Zkoušeli jsme všechno.
Napsala jsem jí poznámky a řekla: „To ti prodá milion.“
A ona pořád, že ne.
Říkala jsem si: „Šílený. Každý jiný autor by se přetrhl.“
Ona ne.
Rok po vydání knihy
mi zaklepou na dveře a já dostanu obří balíček.
Je od Mishy. Podává na mě žalobu.
Říkám si: „Proboha.“
Všechno se zastavilo. V zahraničí s námi nechtěli spolupracovat.
S tím projektem souvisela žaloba.
Když jsem Mishu potkala poprvé,
cítila jsem, že kvůli okolnostem ten případ vzít musím.
ADVOKÁTKA
Bylo mi jasné,
že došlo k nečestnému, nezákonnému a podvodnému jednání.
Misha žádala o vrácení autorských práv
a o vyplacení autorského honoráře, který jí z prodeje náležel.
Jane v mém životě viděla zlatý důl.
A využila toho.
Když jsem se v tom začala angažovat,
mezi stranami už panovaly vztek a zatrpklost.
Moc prostoru pro vyjednávání nebylo.
Bylo jasné, že půjdeme k soudu. Že mimosoudně se to nevyřeší.
VYŠŠÍ SOUD V MIDDLESEXU, MASSACHUSETTS SRPEN 2001
V soudní síni to hrozilo dramatem.
Atmosféra byla hodně napjatá.
Pak samozřejmě zmínili peníze.
Zjistili jsme,
že Jane Danielová si na ostrovech Turks a Caicos založila firmu,
aby tantiémy ze zámoří
putovaly přímo na její účet a ona nemusela platit autorce.
Jako důkaz, že jsme jí zaplatili, jsme měli dokumenty, vyúčtování honorářů.
Měli jsme i proplacené šeky.
Takže všechno, co říkala, jsme tím mohli vyvrátit.
Ale nemohla říct křivého slova.
Víte co. „Kde jsou moje peníze?“ Porota s ní dost soucítila.
Porota tím byla fascinovaná.
Před sebou máte někoho, kdo jako dítě přežil holokaust
a napsal o tom paměti.
Ten příběh je vtáhl a naprosto uchvátil.
Misha byla dobrý svědek.
Vše, co jsem prožila, je v tom rukopise. Protože je to můj život.
Vypadala jsem jako zrůda.
Vůbec to neprobíhalo dobře.
Jane se vždycky hádala. Prosadila si svou.
Ten soud trval deset dní a byl vyčerpávající.
Soudce se ptá poroty: „Jaký je verdikt v prvním bodu?“
Porota ve všech bodech jednohlasně hlasovala pro Mishu.
Nakonec mi oznámili tučný rozsudek.
Slyšet to číslo bylo neuvěřitelné.
22,5 milionu.
To byl vysoký rozsudek.
Jsem optimista, ale tohle se mnou zamávalo.
Úplně mě to dostalo.
Řekla jsem: „Děláte si srandu?“
Finanční škoda vůči Jane Danielové
byla z velké části založena na jejím svědectví.
Mělo to být v show Oprah, byla nějaká smlouva s Disneym...
Jane Danielová při výpovědi uvedla skutečnosti,
které měly značně navýšit škody.
Výrazně za hranice toho, co by pro takovou knihu bylo únosné.
Tak to všechny zajímalo.
Lidé milují vysoké rozsudky.
S Disneym i Oprah to padlo. Žádné miliony dolarů nebyly.
Taková pozice se uhájit nedá.
Vykořisťovatel nevinného, který přežil holokaust.
V tu chvíli se vám hroutí svět.
Po soudu nastalo nejhorší období mého života.
Skončila jsem na terapii. Diagnostikovali mi PTSD.
Trpěla jsem strašnou nespavostí.
Stěží jsem se protloukala.
Moje nakladatelství zkrachovalo. Přišla jsem o autorská práva.
Byla jsem úplně na dně.
Nakonec jsem si zanalyzovala, co se stalo,
a jednotlivé body jsem studovala.
U právníka v kanceláři jsem si procházela staré doklady a papíry.
Netušila jsem, co tam najdu.
Otevřu složku a tam je Mishin účet.
Je to její rukopis a její podpisová karta.
A v ní je…
napsáno datum a místo narození. Jejím písmem.
A dívčí jméno matky.
Najednou mě to trkne.
Ví, kdo je. Ví, kde se narodila.
Ví, kdo byla její matka.
Nic z toho prý nevěděla. Identitu ztratila během války.
Nedává to smysl.
Očividně o sobě věděla mnohem víc, než mi řekla.
Co dalšího asi byla lež?
Soudy a právníci mě vlastnili.
Život se mi obrátil vzhůru nohama. A já ho chtěla zpátky.
Jestli dokážu, že není tím, za koho se vydává,
můžu ten rozsudek zvrátit.
Bylo to uprostřed zimy. Dny byly krátké.
Stála jsem v kuchyni
a říkala si, že s tím musím něco udělat.
Začala jsem vzpomínat, co všechno se událo.
Jak jsem ji poznala, co se stalo pak…
Jak došlo k té žalobě?
A pak mě napadlo,
že o tom napíšu knihu. Formou blogu.
Psala jsem své paměti o jejích pamětech.
A možná si to někdo přečte.
Byla to sázka do loterie.
Druhý den vstanu,
zapnu počítač a tam je e-mail.
A v něm se píše…
„Myslím, že vám můžu pomoct zjistit, jaká je pravda.“
GENEALOŽKA
Z řady fotek jsem vytvořila Mishinu časovou osu.
Nejdřív z těch z knihy
a pak z dalších obrázků na internetu…
abych si o jejím životě udělala představu.
Chtěla jsem vědět, co je zač.
Kdo je ten člověk, co mi zničil život?
Každou fotku jsem se snažila zanalyzovat,
abych zjistila, co za informace z ní vyždímám.
První stopa byla, že Misha tvrdila, že jí bylo sedm,
když se jí ti pěstouni ujali.
V americkém vydání knihy byla série takzvaných „sekvenčních fotek“.
A ty byly vyfoceny v té době.
Dívala jsem se na ně a řekla si:
„Ne, ta jako sedmiletá nevypadá.
Vypadá jako batole. Tak tří- nebo čtyřleté.“
Ve vlasech velká mašle, nabírané šatičky a baculaté tvářičky.
Něco nesedí.
ERNEST A MARTHE
Jako další jsem se podívala na fotku,
kde údajně byli Mishini nevlastní prarodiče.
Podle jejího vyprávění je to prostý sedlák.
Zvětšila jsem si jeho ruce a ty byly pěstěné.
Nevypadaly jako ruce rolníka.
A na prstě měl prsten.
Něco takového by sedlák nenosil.
A pak ten psík na babiččině klíně.
Ten vypadá jako domácí pes, ne pes ze statku.
Říkala jsem si, že je to divné.
A tehdy jsem začala srovnávat francouzské a americké vydání.
Studovala jsem jména, místa a data.
To bylo jasné znamení.
Zavolala mi a povídá:
„Všimla jste si, že Mishino jméno ve francouzském vydání
se liší od toho v americkém?“
V americké verzi se pěstounská rodina jmenovala „de Waelovi“.
Ve francouzském vydání si Sharon ihned všimla,
že po nich přebrala jméno „Valle“. V-A-L-L-E.
MOJE NOVÉ JMÉNO
Proč by tam byla dvě různá jména?
Je tu příliš nesrovnalostí ohledně změny jména, fotek a tak dále.
Podezřelé. Jo. Rozhodně to vypadalo podezřele.
Klidně se napijte. Uvolněte se. Vím, že to je náročné.
INTERVIEW S MISHOU
Kdyby byl její příběh pravdivý, o čemž jsem pochybovala,
je mimořádně…
kruté…
zpochybňovat někoho, kdo říká pravdu o něčem hrozném, co se mu stalo.
A jak bezcitní musíte být, abyste řekli: „Nevěřím ti.“
A taky jak moc mu tím ublížíte.
To mi běželo hlavou.
Na druhou stranu jsem si říkala: „Je tu tolik nesrovnalostí.“
Proč byste tvrdili něco, co není pravda? Leda byste byli blázni.
Možná je tak traumatizovaná, že ztratila kontakt s realitou.
Kolik by to vysvětlovalo? To jsem nevěděla.
Tehdy jsem potřebovala hodně odpovědí.
Potřebujeme si zajet do Belgie.
BRUSEL, BELGIE
Sharon znala belgickou genealožku,
která sama přežila holokaust.
Ukázalo se, že vyrostla ve stejné oblasti, kde údajně žila Misha.
Během války jsem sama byla ukrývaným dítětem.
PŘEŽIVŠÍ HOLOKAUSTU
Chodila jsem na katolickou školu
a stala jsem se hodnou belgickou katolickou dívkou.
Nevzpomínám si, že by mi kdy někdo řekl,
co se stalo mým rodičům.
Vůbec nic si nepamatuju.
Bylo mi kolem 40 a tehdy jsem se naprosto zhroutila.
A to mě vedlo k tomu zjistit, co se mi vlastně stalo.
I mým rodičům a rodině.
A tak jsem začala pátrat.
Zjistila jsem, že táta byl v srpnu '42 deportován do Osvětimi.
Má matka byla v Bruselu v říjnu zatčena
a deportována do Osvětimi.
Řekli mi, že se nevrátili.
Tak jsem se autem vydala do Osvětimi.
Viděla jsem tábor…
kde nebylo ani živáčka.
Plynové komory byly vyhozené do povětří.
Našla jsem tam nějaké svíčky, kterým říkáme yahrzeit,
jak stále hoří v sutinách plynových komor.
Před odjezdem…
Měla jsem u sebe Davidovu hvězdu ze sušených květin.
Akorát jsem nevěděla…
kam ji dát.
Na pomník jsem ji dát nemohla.
Tak jsem si nakonec vybrala
ten rybníček.
Plula na hladině.
A to byla myslím chvíle…
Pardon.
Promiňte.
Kdy jsem rodiče pohřbila.
Rodiče, babičku a bratrance.
Sama Evelyn je přeživší holokaustu
a její příběh se velmi podobal tomu Mishinu.
Takže ona byla jako stvořená zjistit, co se dělo.
Ve francouzském vydání se pěstouni jmenovali Valleovi.
A v tom americkém byli de Waelovi.
NÁRODNÍ KNIHOVNA BELGICKÉHO KRÁLOVSTVÍ
Aby Evelyne vyřešila ty změny jmen,
prošla seznamy města
ze 30. a 40. let.
Přišla jsem tam aspoň třikrát a hledala de Waelovy a Valleovy.
Jméno Valle v telefonních seznamech vůbec nebylo.
Neexistovalo.
Zato de Wael ano.
De Waelů tam bylo opravdu hodně.
A teď začnete přemýšlet.
V Belgii se prodávala francouzská verze, a pokud něco z toho příběhu nebyla pravda,
bylo by pro ni důležité neuvést v ní své pravé jméno.
Někdo tam by řekl: „Já de Waelovy znal.
Vím, jestli tam byla nebo jestli během války zmizela.“
Fakt, že si ve Francii a Belgii změnila jméno
z de Waelová na Valleovou,
naznačuje, že se snaží něco skrýt.
Se Sharon jsme se na to podívaly a řekly:
„Na tom příběhu vážně něco nehraje.“
Knihu tehdy převzalo francouzské nakladatelství,
které ji vydalo ve 20 jazycích.
Po celé Evropě to byl obrovský bestseller.
Mluvila se žáky z celého francouzsky mluvícího světa.
V roce 2005
jsem jakožto profesorka psychologie chtěla vytvořit
projekt o příběhu této dívenky,
která zažila všechna ta dobrodružství.
UČITELKA
Z projektu se stala obrovská, velkolepá výstava.
Potom nás napadlo pokusit se ji vzít do Belgie.
Sledovali jsme, jak vystupuje z vlaku.
Byl na ni úchvatný pohled.
Byla celá v modré.
Zářila barvami
jako nějaký kanárek.
A měla dva… ne, tři velké kufry.
Přišla ke mně celá rozzářená a rozesmátá.
A hned se projevila
její velmi energická, srdečná a velkorysá povaha.
Když Misha přišla na výstavu,
zhroutila se.
Neřekli mi o tom. Takže když jsem výstavu navštívila,
rozplakala jsem se, protože mě to hluboce zasáhlo.
Měla velkou radost, že tam je.
Ale na druhou stranu
jsme viděli, jak z ní tryská smutek
a slzy.
Bylo to velmi emocionální.
Její příběh nás všechny fakt traumatizoval
a chtěli jsme jí předat trochu té radosti.
Tím, že jí ukážeme svou kreativitu
a taky odvahu
vyjádřit naše pocity.
V knize Misha tvrdí, že nacisté její rodiče zatkli zároveň
a deportovali je.
Ačkoli jejich příjmení neznala, křestními byli Reuven a Gerusha.
Sharon mi řekla, co uděláme dál.
„Mám přístup k nacistickým záznamům o deportacích.
Podívám se, jestli nějací lidé toho jména
byli deportovaní víceméně zároveň.“
Když jsme ty deportační seznamy zkoumaly,
jako manžele jsme je tam nenašly.
„Rodiče mi hrozně chyběli.
Obličej jsem měla od bláta.
Za některých nocí jsem křičela zimou.
Později jsem dostala druhou šanci.
Přežila jsem, protože jsem nikomu nevěřila.
Protože jsem se vyhýbala
styku s lidmi.“
ARCHIV OBĚTÍ VÁLKY BRUSEL
Výbor na ochranu Židů během války
sepsal seznam ukrývaných židovských dětí,
kde byla uvedena jména jejich zachránců a rodičů.
Tyto seznamy jsou nyní v Archivu obětí války.
Hrozilo skutečné nebezpečí,
že se jich zmocní nacisté.
Že ty děti budou nalezeny
a zabity.
Ale bylo to celkem chytré.
Existovaly čtyři různé knížky.
A k nalezení dítěte jste je potřebovali všechny.
Ale všechny se nacházely na různých místech.
Kdyby nějaký nacista našel jen jednu,
děti by vystopovat nedokázal.
Ale na konci války,
se všemi čtyřmi knížkami,
by šlo zjistit, čí dítě to bylo.
A jak jsem hledala Mishiny rodiče.
Jejich jména tam nebyla.
Takže jsem věděla, že tu něco nehraje.
A na seznamech ukrývaných dětí
žádná „Misha“ ani „de Waelová“ nebyla.
To je fakt.
Nebyla tam uvedena vůbec.
Mishin příběh měl lavinový efekt.
Prodaly se už miliony výtisků.
A pak jsme museli připravovat konference a dopravit ji na ně.
Takže jsme pořád byly spolu.
Tehdy často chodila k nám domů.
Jedla s námi. Byla jako součást rodiny.
Uspořádali jsme asi deset akcí.
A samozřejmě jsme ji na ně vzali.
Pořadatelé ji tam vždy vítali.
Pokaždé velmi vřele a přátelsky.
Všichni z konference odcházeli
a byli jí okouzleni.
Byla jsem na mrtvém bodě.
Nic jsem nenašla, ale neměla jsem důkaz.
Žádný.
Takže v tu chvíli mě napadlo, že ji třeba nezaznamenali.
Některé děti byly ukryté, ale ne nutně prostřednictvím organizace.
Ačkoli byl její příběh zvláštní,
musela jsem mít na paměti,
že by mohla být židovským ukrývaným dítětem.
Dnes budeme mluvit o tomto podivném a úžasném příběhu.
Je tu s námi Misha Defonseca. Zdravím.
- Dobrý den. - Děkujeme za návštěvu
a že nám o tom povyprávíte.
V sázce je hodně.
Začínám mít obavy. Jestli to je pravda, budu se cítit hrozně provinile,
že se v její minulosti vrtám.
A co když to pravda je?
Misha Defonseca zažila holokaust. Dobrý den.
Jak nespravedlivé je ji zpochybňovat.
A i kdyby to byla pravda jen z větší části a ne docela,
jak nespravedlivé je znevažovat, čím si prošla.
Musíte si celou tou tragédií
a všemi hrůzami projít. Je to velmi bolestivé.
Přišlo mi, že hraju ve hře, do které jsem se nehlásila.
Já tu roli nechtěla. Nechtěla jsem v tom být.
Poznala jsem zášť.
Poznala jsem vražedný vztek,
protože to bylo buď já, nebo on.
Sžíralo mě to.
Osobně…
s tím každý den žiju.
Ovládlo to můj život.
Na rodiče myslím každý den
a pro mě je každý den holokaust.
Ty vzpomínky vás neopustí.
Ale ten rozsudek nade mnou visel už dlouho.
Při odvolání jsem prohrála.
Čelila jsem možnosti, že budu úplně na mizině.
Takže to začínalo být dost nepříjemné.
Ale musela jsem zjistit pravdu.
Když jsme neměli žádné židovské záznamy, co by to potvrdily,
otázkou bylo: „Co když Židovka není?“
Pokud není Židovka, pak…
musí být nejspíš katolička.
Kdyby byla, možná byla pokřtěná.
Bankovní záznamy Mishy Defonseca použité u soudu
uváděly, že se narodila v roce 1937, dívčí jméno její matky bylo Donville
a že se narodila v Etterbeeku.
Etterbeek, předměstí Bruselu.
A tak jsem v Etterbeeku hledala různé kostely.
Evelyne zašla do prvního. Záznamy tam nebyly.
Šla jsem do dalšího…
Žádný záznam o křtu, co by na Mishu seděl.
A pak do třetího v té oblasti…
Ukázalo se, že ten kostel do základů vyhořel.
A mě pak napadlo:
„Asi jsme v háji, protože ty záznamy nejspíš shořely.“
Ale úřadovna, fara,
byla v přilehlé ulici.
Ta přežila.
Takže Evelyn procházela data narození všech dětí z té farnosti.
Znala jsem dva údaje.
Její datum narození – 12. května 1937.
A příjmení matky – Donvillová.
A v té knize jsem ji našla.
„Monica Ernestina Josephine de Waelová…
dcera Roberta Henrica Ernesta de Waela
Josephiny Germany Barbary Donvilové.“
Zjistily jsme, že příjmení Mishina otce bylo de Wael.
Takže se zdálo, že Monique de Waelová bylo její pravé jméno.
Nebylo to jméno, které jí dali pěstouni, aby ji ukryli před nacisty.
Zdálo se, že jako Monique de Waelová se narodila.
Byla katolička, pokřtěná, její otec se jmenoval de Wael.
Nebyl to však nezvratný důkaz.
Protože tehdy brali jména mrtvých dětí
a dávali je těm židovským, aby je ukryli.
Bylo možné, že de Waelovi se ukrytého dítěte ujali
a že jejich vlastní dítě zemřelo.
Potřebovala jsem další důkaz.
A co jste udělala pak?
Mimo záznam: To je dobrá otázka.
Co mám teď dělat?
Evelyn uvažovala: „Kde jinde si to ještě můžu ověřit?“
Chodila by do školy.
Na trase tramvaje, kterou zmínila v knize, jsem se snažila najít školu.
A jak jsem sledovala koleje, narazila jsem na ni.
Dveře byly otevřené.
Vešla jsem a zeptala se,
jestli mají nějaké záznamy o dívce jménem Monique de Waelová.
Nervózně si koušeme nehty až do krve, jak na tu informaci čekáme.
Buď ty záznamy získáme, nebo ne.
A tam v evidenci bylo její jméno.
„De Waelová, Monique.“
To byl opravdu konečný důkaz, přiznejme si.
Jak její křestní list,
tak její docházka do školy v Bruselu.
Došla jsem k telefonu, zvedla ho a byla to Sharon.
Jen stěží potlačovala vzrušení. Prakticky zvolala:
„Máme ty záznamy!“
Ty byly ten nezvratný důkaz.
Přistihla jsem ji, jak lže.
Můj život byl zamořen…
A konec.
…celou pavučinou lží.
Pauza 15 minut, lidi.
A tady to máte – odhalenou habaďůru.
Podáš mi láhev vody, prosím?
Děkuji.
Napadlo mě: „Teď se jí celý ten příběh z její knihy rozpadá.“
V tu chvíli jsem věděla, že není ta, za kterou se vydává.
Nejenže nebyla židovské dítě, co se v lese ukrývalo před nacisty,
byla katolička, co v bezpečí chodila do školy.
Poblíž vlků se nedostala.
Předváděla se před publikem. Přesně věděla, co dělá.
Teď vidíme, že není jen malá nevinná lež.
Tohle je obrovský komplot, co se táhne víc než 20 let
a který má propagovat něco, co je naprostá lež.
Tohle nebyla skutečná Misha.
OBECNÍ ŠKOLA
Vřelo to ve mně.
Byla jsem naštvaná. Byla jsem znechucená.
Právě jsem viděla smyšlený příběh, falešnou identitu.
Způsob, jak na holokaustu vydělat.
Někdo mi ukradl velmi bolestivou část mého života.
Cítila jsem to tak kvůli sobě, mým…
kvůli všem ukrývaným dětem
a všem dětem, které během holokaustu zemřely.
Kvůli všem rodičům, kvůli mým rodičům,
ale vlastně kvůli celé židovské komunitě.
PŘEŽÍT S VLKY REŽIE: VÉRA BELMONTOVÁ
Když jsme ty záznamy získaly,
kniha už v Evropě byla naprostý bestseller
a zrovna vyšel i film.
A jmenoval se: Přežít s vlky.
A to byla upoutávka na film Véry Belmontové.
Je dojemné vás tu obě vidět: skutečnou osobu a malou Mathildu.
Vypadáte velmi dojatě.
Prožíváte ten příběh znovu, když ty obrazy vidíte?
Přesně tak. Je to opravdu těžké.
Poznáváte se v Mathildině hraní?
Rozhodně. Je to velmi pěkně vyjádřeno.
Hraje skvěle.
Ty emoce ztvárňuje výborně.
To myšlenka na matku mi dávala sílu jít dál.
Ve filmu je jedna scéna, která je pro mě výjimečná.
Ta, kde vypadne z vlaku…
…kina, kde dávají nádherný film inspirovaný skutečností.
Jsi skvělá. Úžasná herečka.
Tento příběh je velmi dojemný.
Neuvěřitelný, a přesto pravdivý.
Střih! Skvělé.
Premiéra byla v Paříži.
„Podle skutečných událostí.“
A my máme ty papíry.
Tak jsme si řekly: „Uděláme to takhle. Hodíme to na blog.
A pošleme někomu v Belgii e-mail.“
Druhý den jsme vstaly
a bylo to všude na titulních stranách.
Kniha, poté film, údajně autobiografické. Ale vše byla lež.
Byl to neuvěřitelný příběh o dívce, která přežila holokaust.
Odpálily jsme bombu jménem Pravda a ona dopadla.
Bestseller Přežít s vlky inspiroval film, který měl premiéru minulý měsíc…
A celý ten podvod praskl.
…a není to skutečný příběh.
Vše je lež.
Byl to podvod.
Světla v sále.
Vrátila jsem se domů, hned šla k počítači,
vyhledala její jméno a bylo to tam.
Ale ten krásný příběh byl zcela smyšlený.
V Belgii, její rodné zemi,
historici zjistili, že Misha Defonseca je ve skutečnosti Monique de Waelová.
Krve by se ve mně nedořezal. Víte, co myslím?
Jak…
Jak se to mohlo stát?
Byl jsem naštvaná.
Smutná. Raněná.
Cítila jsem se zrazená.
Cítila jsem se využitá.
Stala se mi tak blízkou přítelkyní,
že když se nám narodila štěňata, jedno jsme pojmenovali Misha.
Zlomilo mi to srdce.
Naprosto.
Ahoj, holčičko.
Podvedla nás.
Stejně jako vás ostatní.
To, že lhala o tom, že přežila holokaust,
mě rozbrečelo.
Misha Defonseca hrála na soucit.
Díky tomu se stala tak výbornou vypravěčkou.
Díky soucitu.
Díky tomu dokázala lidi oklamat.
Díky soucitu.
Rozbrečela jsem se.
Cítila jsem se tak zneužitá, oklamaná a všechno…
Ty lži a hořkost, všechno se vyvalilo.
Někteří sousedi jí dali docela dost peněz.
Mluvíme tu o 25–30 tisících dolarů, aby si mohla nechat dům.
Chodila za rabíny a žádala o dary od chrámu.
Celá komunita…
co ji znala, mí sousedé… Co vím, tak nikdo s ní už nepromluvil.
Všichni se cítili zrazeni.
Jo.
Trochu se ve mně vzedmul vztek
a nikdy mě neopustil.
Studenti, kteří se na projektu podíleli…
tak ten den, kdy jsem přišla do třídy,
propukla vzpoura.
Představte si bandu, co se bouří.
Křik, slzy, hulákání.
Stáli na lavicích a já nad situací neměla kontrolu.
A to si jindy pořádek umím udržet bez problémů.
Hned jsem Mishu kontaktovala.
Chtěla jsem si to vyříkat na rovinu.
Ale ona řekla: „Neboj, to mi dělají pořád.
To musí mít na svědomí vydavatel v Americe.“
A pak došlo k dalšímu zvratu.
Bizarnější to už být nemohlo.
Řekla jsem si: „Tohle bych si vážně nevymyslela.“
Kdyby ano, někdo by řekl:
„To je absurdní. To by se nestalo.“
Každý novinář sní o sólokaprovi.
NOVINÁŘ
Otázkou pro mě bylo: pokud je její příběh lež,
tak jaký je ten její skutečný?
Jednoduše jsem udělal tohle.
Prošel jsem bruselský telefonní seznam,
kde je asi 400 de Waelů.
A jednomu po druhém jsem jim začal volat.
A u asi 44. nebo 43.
jsem narazil na ženu jménem Emma de Waelová.
Moje setkání s Emmou, Mishinou tetou,
bylo zvláštní.
Nešla přes celou Evropu hledat rodiče?
Božínku, ne!
Zůstala u dědečka a babičky.
Emma mi řekla,
že její neteř odjakživa trpěla bludy,
že si vytvářela vlastní imaginární světy.
Pravidelně jsem ji vyzvedávala.
Tramvají číslo 56 jsem jezdívala do Anderlechtu
a brala ji do Schaerbeeku.
A večer jsem ji brala zpátky za strýčkem Ernestem.
Emma de Waelová
mi řekla pravdu
o tom, co se během války stalo.
Co se stalo s Robertem de Waelem, otcem Mishy Defonseca.
Robert de Wael pracoval na radnici v Schaerbeeku.
VOJENSKÝ HISTORIK
Byl to velký vlastenec
a svou roli záložního důstojníka bral vážně.
Se Jean-Philippe Tondeurem jsem se seznámil náhodou,
ale o otci Mishy Defonsecy
měl celou řadu dokumentů.
Tak jsem za ním zašel se na de Waelovu složku zeptat.
10. května 1940 Němci vtrhli do Belgie.
Belgickou armádu rozdrtili během 18denního tažení.
Král…
vzdal a Belgie se dostala pod okupaci.
Robert de Wael se přidal k odboji
a začal rekrutovat bojovníky.
Jako odbojář
se Robert de Wael podílel na získávání zbraní,
aktivaci zpravodajských sítí,
a předávání informací belgické vládě,
která uprchla do Londýna.
Ohledně svých odbojářských aktivit ale bohužel nebyl moc diskrétní.
SCHAERBEEK BYDLIŠTĚ RODINY?
Pouštěl si pusu na špacír.
Byl hrdý na to, co dělá.
Protože jsem věděla,
že má tajné dokumenty.
Dokonce nám je doma ukazoval.
Můj otec mu řekl, ať je opatrný.
„Začínáš být lehkovážný.“
Riskoval zatčení.
Byl udán nacistickým kolaborantem
a poté rychle zatčen.
Robert de Wael, jeho žena a 41 zatčených odbojářů
bylo deportováno do Německa…
a posláno do tábora Brauweiler u Kolína.
V kolínském táboře panoval velmi tvrdý režim.
Vyslýchalo ho gestapo.
Začal křičet.
Robert de Wael se zlomil.
Robert de Wael uzavřel v kolínském táboře dohodu.
Jejím předmětem bylo,
že prozradí jména svých spolubojovníků
výměnou za ochranu jeho ženy
a možnost ještě jednou vidět svou dceru Mishu Defonsecu.
V srpnu 1942, poté, co zradil své spolubojovníky,
jak od něj Němci chtěli,
měl poslední možnost vidět svou dceru.
A to byl
pro Roberta de Waela
konec, protože později byl deportován.
Robert i jeho žena Germaine zemřeli v německých táborech.
Říkali jsme jí Zrádcova dcera.
Protože se říkalo,
že její otec se přidal k Němcům.
Město Schaerbeek nechalo vyrobit pamětní desku
se jmény odbojářů, kteří za války zemřeli.
Roberta de Waela, jenž byl uveden jako poslední,
později vymazali.
Jakmile bylo vše jasné, 22. února 2008
jsme zveřejnili celý příběh Roberta de Waela.
Jeho zradu,
nepravdivost líčení Mishy Defonsecy.
V následujících hodinách bylo vydáno prohlášení.
Toto je prohlášení Mishy Defonseca.
„Říkali mi Zrádcova dcera,
protože mého otce podezřívali, že se během mučení zlomil.
Ta kniha, ten příběh – jsou mé.
Nejedná se o skutečnou realitu,
ale byla to má realita.
Můj způsob, jak přežít.
Žádám o odpuštění.
Chtěla jsem se jen zbavit svého utrpení.“
Cítila jsem se tak odmítnutá,
ale nedokázala jsem si to vysvětlit.
Ani babičce nebo dědečkovi.
Nejsem ta holka, za jakou jsem se měla,
ale jsou chvíle…
když pořád váhám.
Říkám si: „Zažila jsem to, nebo ne?“
Musím se nad tím zamyslet.
Zvlášť u zvířat.
Pořád se vidím,
jak se po zemi válím s vlky.
Viděli jste mé vlčí krasavce?
Vždycky to budou
moji vlci.
Vždycky budu po jejich boku.
I když už znám pravdu…
tak jsem po jejich boku.
Dostala jsem se do bubliny, do svého vlastního světa.
A ten byl plný zvířat.
Zvířat, která mě chránila
před lidmi.
Když jsem to interview znovu poslouchala,
tak první slova v úvodu zněla:
„Příběhy jsou někdy tak ohromující, až se zdají neuvěřitelné.“
Je vážně ohromující, že zrovna tohle byla úvodní slova.
A pak se ukázalo, že to pravda není.
MODERÁTORKA
Věřila jsem jí.
V očích jsem jí neviděla nic,
co by mě přimělo si myslet, že lže.
Tehdy jsem se bála Němců. Bála jsem se…
Akorát jsem hledala další důkazy,
abych si potvrdila, čemu jsem už věřila.
Když se na to teď podívám, je to děsivé.
Ale pro mě to v tu chvíli…
Tak moc jsem respektovala něčí zkušenost něčeho,
u čehož podle mě všichni, jakožto občané světa,
uznáme, že to bylo nejtemnější období v dějinách lidstva.
Nechci ji zpochybňovat.
Zpochybňovat něčí tvrzení, že přežil holokaust,
je velmi těžké.
Daný člověk o tom vypráví velmi nesměle.
Ale nebezpečí, že uvěříme všemu,
ohrožuje příběhy
a historické skutečnosti
skutečných přeživších.
HISTORIČKA HOLOKAUSTU
V prosinci 1996
jsem dostala dopis a rukopis od Jane Danielové.
Ten rukopis se jmenoval Misha: A Mémoire
a byl o dívence během holokaustu.
Zavolala jsem Jane Danielové,
abych jí vysvětlila, proč ten příběh prostě nesedí.
Řekla jsem jí:
„Tohle bych nikdy nevydala.“
Za ta léta jsem hodně přemýšlela,
proč se to Jane Danielová rozhodla vydat.
Očividně doufala,
že je ten rukopis pravdivý,
ale očividně se obávala, že není.
Myslím, že ten příběh
pro Mishu a Jane Danielovou
poháněla chamtivost.
A když pak prodeje rostly,
čím dál víc lidí
ty paměti považovalo za reálné a pravdivé.
Uznávám.
Stvořila jsem zrůdu.
Byla moje zrůda.
Stvořila jsem jako postavu člověka, který vyvolával obrovský soucit.
Někoho, kdo hrozně trpěl.
Někoho, kdo si zasloužil respekt a vlastně i údiv.
A nikdo nechce přiznat, že byl podveden.
A já to přiznávám. Podvedla mě. Věřila jsem jí.
Všechny to svedlo.
Americký právní systém, porotce, soudce,
nás všechny ten příběh svedl.
Věřit je lidské.
Zato důvěryhodnost je něco jiného.
To vaše potřeba věci zpochybňovat
vám pomůže rozlišit,
co je pravda a co ne.
Vy jste nožem zabila člověka?
Protože jsem viděla, jak znásilnil malou holčičku.
Mám už dostatečný odstup,
abych se na Mishinu osobnost mohla podívat analytičtěji.
Když jsem to viděla, vyskočila jsem, protože se otočil a vyrazil ke mně.
V tu chvíli jsem měla v hlavě jen jedno.
Přežít. Protože jsem přežít chtěla.
Misha si vytvořila vlastní svět.
Svět vlastního přesvědčení.
Když byl blízko, bodla jsem ho do břicha.
Sekala jsem všude.
Po krku, po obličeji.
Byl celý zalitý krví.
Bylo to hrozné.
Psaní té knihy
zapříčinilo, že jsem znovu prožívala
své noční můry.
Misha hledala
útočiště v mýtomanii
a časem
se pomalu stala
postavou ve svém vlastním příběhu.
Pokaždé, když jsem ho bodla,
bylo to za tu holčičku, za ty děti, za moje rodiče.
Myslím, že bychom rádi věřili,
že Misha Defonseca věřila,
že přežila holokaust.
Myslím, že bychom rádi věřili,
že jsme nebyli tak naivní.
Že jsme tomu věřili, protože tomu věřila ona.
A dokonce bychom rádi věřili,
že jí ten příběh měl za cíl přinést spásu,
protože napravil křivdy jejího dětství.
Podle mě je to nesmysl.
Žádný spásný cíl to nemělo.
Naivní jsme zkrátka byli.
Všechno to byl výmysl.
Jak se k ní teď stavím?
Mám smíšené pocity.
Myslím, že byla hlavní postavou toho příběhu, ale nebyla sama.
Byli tu další lidé, kteří pomohli,
aby se ten životopis stal bestsellerem.
Jen když o ní teď mluvím, o tom pátrání,
a jak roky plynuly…
Cítím trochu lítosti.
Trochu lítosti.
Trochu odporu…
To je možná moc silné slovo, ale…
Trochu ji i chápu.
Pro ni jako pro dítě
to muselo po válce být velmi těžké.
Ta skutečnost, že jejího otce nazývali zrádcem,
kolaborantem.
Ona je oběť i padouch.
Je obojí.
V tomhle příběhu je obojí.
SKUTEČNÁ MISHA DEFONSECA STÁLE ŽIJE V MASSACHUSETTS SE SVÝM MUŽEM A ZVÍŘATY.
ROZHODLA SE, ŽE ROZHOVOR PRO TENTO FILM NEPOSKYTNE.
POTÉ, CO BYLY PAMĚTI ODHALENY JAKO PODVOD,
BYL PENĚŽITÝ TREST ULOŽENÝ JANE DANIELOVÉ ČÁSTEČNĚ ZRUŠEN.
Překlad titulků: Markéta Klobasová