Downloaded from YTS.MX
EN ORIGINAL DOKUMENTAR FRA NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jeg husker stadig, at jeg ligger i min seng
med min lille natlampe tændt, hvor jeg græder.
Jeg var så overvældet af den her historie.
Misha Defonseca passede perfekt
på den kvinde, vi ville interviewe på Exceptional Women.
Jeg tager en pause og vender så. Forstået. Okay.
Afvent.
Hendes historie stammede fra Belgien,
men hun boede i Millis, Massachusetts, 32 km fra radiostationen.
-Vil du tælle ned? -Tre, to, en…
LIVE
Magisk 106,7…
Nogle gange er en historie så utrolig, at den synes ufattelig.
Nogle gange er en person vemodighed så stor, at den tager over.
Og nogle gange er mod så monumentalt, at det gør dig beskeden.
I slutningen af 80'erne havde vi boet i Millis i 37 år.
Alle kendte alle.
Og vi fik nye naboer.
Et par fra Belgien. Maurice og Misha.
Et mundheld i Millis lyder: "Lille by, stor familie."
Det er et sammentømret lokalsamfund, og vi blev venner.
Vil du have et lille kys?
Misha var en meget sød person. Meget venlig og omsorgsfuld.
Jeg havde aldrig mødt nogen med et forhold til dyr, som Misha havde.
Der var rigtig mange katte.
Hun havde en excentrisk personlighed.
En dag drak jeg te,
og hun fortalte om sit liv under krigen og så videre. Hun gik lidt i detaljer.
Lad mig fortælle dig om en lille pige Misha og hendes liv.
Hun ventede på at blive hentet af sin far på skolen en dag, og han kom aldrig.
Mine kæber stod på vid gab.
I stedet prikkede en kvinde hende på skulderen og sagde: "Kom med."
Den lille pige kom ind i et hjem med en fremmed familie.
Hun fik et nyt navn og andet tøj.
Da hun blot var syv år gammel,
gik hun alene i årevis,
gennem Nazi-besatte lande og tusindvis af kilometer,
for at finde sine deporterede forældre.
Misha er nu en voksen jødisk kvinde,
som bor i Boston-området. Hun er en overlever af Holocaust.
Og hun vil fortælle sin utrolige historie
om mod og overlevelse.
Jeg tænker på mine forældre hver dag.
Min mor hed Gerusha, og min far hed Robert.
Reuven på hebraisk.
Men vores efternavn
fik jeg vist aldrig at vide.
Jeg fandt aldrig ud af mine forældres skæbne.
Hverken hvor de kom hen, eller hvordan de døde.
Den dag i dag ved jeg det ikke.
Hold jer i ro, alle sammen.
Misha, fortæl om den første gang, du talte om dine oplevelser.
En dag…
…i en synagoge…
…i anledning af Yom HaShoah, Mindedagen…
Jeg blev bedt om at tale om mig og min historie.
Min mand overtalte mig og sagde, at det ville befri mig.
Da jeg gik op til bimah,
indså jeg pludselig, at jeg skulle tale for første gang.
Jeg brød ud i gråd.
Og langsomt, i bidder, begyndte jeg min fortælling.
Jeg frøs og måtte fortsætte, ét skridt ad gangen.
Det er overlevelse.
Du må gå fremad, ét skridt ad gangen.
Jeg var tryllebundet.
VENNEN
Folk vidste aldrig, at hun havde overlevet Holocaust.
Jeg havde tårer i øjnene.
Hun var sulten. Hun frøs. Hun var ensom. Hun ville have sine forældre.
Hvordan overlevede den her person?
Jeg sagde til mig selv: "De tror, at jeg er i live."
"Hvis de tror det, må jeg ikke svigte dem."
"Så jeg må fortsætte."
Man kunne høre en knappenål falde. Alle var helt opslugt af hendes historie.
Jeg havde aldrig forventet det, jeg hørte.
Da Misha var syv år gammel, blev hendes forældre anholdt af nazierne,
og hun fik at vide, at de var blevet deporteret.
Hun blev anbragt i en katolsk familie ved navn de Wael.
Så der var sikkert for hende.
De gav hende en ny identitet, Monique de Wael.
Bedrageriet reddede hende.
Men hun følte sig fremmedgjort.
Jeg endte hos en familie, som ikke elskede mig.
Og det er mildt sagt.
De hadede mig. De kaldte mig "værdiløs."
En bedstefar i plejefamilien var venlig mod hende.
Han sagde, at mine forældre var i Tyskland.
Med et kompas viste han mig, at det var østpå.
Så Tyskland virkede ikke så langt væk.
Så traf Misha en stor beslutning.
Det vendte hendes liv på hovedet.
Som syvårig besluttede hun,
at hun ville gå til Tyskland og finde sine forældre.
Så hun tog sit kompas og lidt proviant og drog så østpå.
Jeg vidste, hvad jeg skulle bruge.
Det grundlæggende.
Jeg skal bruge mad, noget at drikke,
en kniv til beskyttelse.
Den første nat sov jeg under en bro. Det var ikke langt hjemmefra.
Det var naivt, nu jeg tænker på det i dag.
På kortet virkede Belgien lille, og Tyskland som værende meget tæt på.
Men hvad ville jeg finde i Tyskland?
Der ventede ikke noget på mig.
Og jeg havde idéen om at finde mine forældre.
Så jeg måtte gøre det færdigt.
Hver gang jeg nåede en landsby, ser jeg ødelæggelse.
Det, hun oplevede som barn,
at gemme sig fra nazierne,
være alene i skoven,
være nødt til at stjæle mad,
meget kolde temperaturer…
Hendes barndom var et mareridt.
Hun var blevet traumatiseret.
Drab…
Jeg så drab.
De døde mennesker.
Det var virkelig desperat.
Jeg drømte om at se mine forældre.
Så jeg opholdt mig dybt i skoven, væk fra krigen.
Når hun var i skoven, var hun væk fra mennesker,
der blev sendt til koncentrationslejre.
Hun var væk fra rædslerne,
der fandt sted i byerne.
Hun var i selskab med fugle og blomster. Hun sagde, at det reddede hende.
Jeg overgav mig fuldkommen til naturen.
Jeg så den her vidunderlige dyreverden…
…præget af idyl,
og et normalt liv, hvor de spiste, hvad de skulle bruge.
Og ikke dræbte mere end det.
Balancen var så… lige tilpas.
Med dyr behøvede jeg ikke nogen ord.
Vi var tæt på hinanden,
i stilhed, og vi forstod hinanden uden ord.
Jeg tænkte: "Det kunne blive en fascinerende bog."
UDGIVEREN
Det var de tidlige 90'ere. Jeg havde et lille forlag.
Et meget lille forlag.
Og jeg ledte efter et nyt projekt.
Jeg var den første, der sagde:
"Kan vi gøre det mere officielt? Tage det til et andet niveau?"
"Jeg kan nok lave noget stort ud af det her."
"Historien har et marked."
Fordi den indeholdt et utrolig tvist.
Jeg husker, jeg lige var blevet afsløret af en landmand,
som så mig stjæle mad fra hans gård.
Jeg løb væk fyldt med frygt.
Og han løb efter mig.
Når du løber for livet, giver du alt.
Og lige pludselig
fik jeg indtryk af, at nogen holdt øje med mig.
Jeg vender mig rundt…
Og jeg ser det her storslåede dyr.
Det lignede en kæmpe hund.
Ulven syntes alene, og jeg skulle bruge en kammerat.
Det var en smuk, grå hunulv.
Jeg ledte efter mad i min taske,
og jeg gav et stykke til ulven.
Og hun afviser.
Det tager lang tid, men efter et stykke tid gik vi parallelt.
Jeg kunne se dens generøsitet…
…og værdsætte den styrke, den besad.
Jeg kunne leve sammen med den.
Hun var som en mor for mig.
Senere hen var det en ulveflok.
Jeg ved ikke, hvor længe jeg var med dem.
De accepterede mig og beskyttede mig.
Det var et fantastisk tvist. Jeg tænkte: "Hvem har hørt om det?"
"Wow, det er noget af en historie."
ULVEEKSPERTEN
WOLF HOLLOW, IPSWICH, MASSACHUSETTS
Misha var markant anderledes fra de fleste, jeg har mødt.
Mit førstehåndsindtryk var:
"Hun skulle nok have været et dyr. Ellers er hendes ånd et dyr."
Hun talte om at være blevet accepteret af flokken, men at være i bunden,
og at hun skulle vise underdanig og lavt-rangerende opførsel
for at… være sammen med dem.
Misha sagde, at alfahannen typisk spiste først.
De andre lå om kadaveret og ventede på deres tur.
De efterlod små rester
tæt på, hvor hun var, når de havde spist færdigt.
Ulve spiser ti kilo mad på ét måltid.
Resterne var mere end nok for mig.
Hent den.
Hent din middag. Den er lige der.
Vi blev rigtig gode venner.
Hun kom forbi flere gange.
Hun håndfodrede dem med kødstykker.
I Misha kunne de fornemme, at hun var en ven og ikke en fjende.
Hun havde en god føling med at være hos dem,
at det virkede, som om hun hørte til.
Jeg stoppede ikke med at gå.
Det gjorde jeg hver dag.
Dag efter dag, måned efter måned.
Jeg havde altid et håb om at finde mine forældre,
fordi jeg tænkte: "Jeg har overlevet hidtil,
og hvis jeg som et barn overlevede, må mine forældre have overlevet."
Og den tro fik mig til at fortsætte.
Jeg tænkte, at det er et moralsk fortælling.
Kampen mellem godt og ondt, det uskyldige barn og nazierne.
Og barnet overlevede.
Historien indeholdt mytiske elementer.
Og det kunne tage mit forlag, Mount Ivy Press,
fra en lille lokal happening til en verdensomspændende happening.
Så jeg spurgte Misha, om hun var interesseret i at udgive det.
Jeg bragte det forsigtigt på banen.
Med alt det, jeg gik igennem,
lærte jeg ikke at stole på folk.
Hun var nok ikke så imponeret af mig, og det skulle hun heller ikke være.
Før havde jeg udgivet en juridisk finansbog,
ikke lige hendes ting.
Jeg nægtede i mere end to år,
men mit lokalsamfund og venner sagde til mig: "Misha, gør det."
"For fremtidige generationer."
PROLOG NU JEG SER TILBAGE…
Jeg var i helvede igen.
Processen var smertefuld,
men hun følte sig nødsaget til at fortælle sin historie.
Som var det en slags katarsis.
Alle trådte frem.
Alle de udenlandske forlag, det ene efter det andet.
Vi solgte oversættelsesrettighederne i hele verden.
Min agent vendte tilbage fra Californien og sagde: "Disney vil have det."
Punktum. "De vil have det."
Historien var glohed.
Da bogen blev udgivet i april 1997,
sagde jeg: "Lad os prøve at få Oprah med."
Det her er et af mine yndlingsøjeblikke på tv…
Dengang havde Oprah sin bogklub. Hvis du var en af Oprahs bøger,
var det garanteret, at du solgte en million bøger. Det var jackpotten.
Så mødes vi igen om en måned…
De sagde: "Vi er interesserede."
Jeg elsker det!
Så det var en kæmpe ting. Og vi begyndte at sige til hinanden:
"Vi er på vej mod en stor bestseller her."
Jane Daniel sagde, at Oprah overvejede Misha-historien,
og om de kunne sende et hold af sted og filme Misha sammen med en ulv.
Så jeg sagde: "Ja, selvfølgelig."
ET SEGMENT FILMET VED WOLF HOLLOW
Før vi gik ind, sagde jeg til Misha,
at det var en voksen ulv, og at han var meget stor.
Han hed Petro.
Kun Misha gik ind.
Lydmanden rakte udstyret over hegnet. Han gik ikke ind.
Misha satte sig på hug og fodrede ost til ulven.
Og ulven er meget venlig.
Alt går fint.
Og så beslutter ulven at lægge sine poter på hendes skuldre.
Petro hoppede op på hendes skuldre, og han var meget højere end hende.
Meget pludseligt og hurtigt åbnede ulven sin mund…
…og havde hele hendes hovedet i den.
Meget nænsomt. Hugtænder på begge tindinger.
Jeg følte ikke frygt.
Inge talte om den store stygge ulv til mig.
Ulven holdt hendes hoved lidt. Vi trak ikke vejret.
Øjnene hos Oprahs producer…
Og lige så hurtigt, som det skete, var det overstået.
Så bøjer Misha sig tilbage og hyler højlydt.
Jeg får gåsehud af at fortælle det.
Og langt tilbage i indhegningen,
hører vi…
…et "awoo" komme tilbage.
Da hun hylede, gjorde de det også.
Der var den. Du kunne se den.
Der er forbindelsen mellem mennesket og ulven.
Jeg så det. Det var fantastisk. Det var chokerende.
De fik en masse interessante optagelser, og jeg tænkte: "Det bliver et godt show."
Næste skridt var, at hun skulle til Chicago og optage studie-delen.
Det gik forrygende.
Og så begyndte jeg at se spændinger mellem Misha og Jane.
Som tiden gik frem, var det ikke særlig rart.
Bogen solgte ikke godt,
så Misha og hendes mand Maurice havde økonomiske problemer.
NABOEN
Så hun begyndte at sælge ting fra sit hus.
Og… jeg havde det skidt over, at de mistede alt.
Hun blev ved med at sige: "Jeg har ingen penge. Jeg har intet."
"Jane Daniel er noget skidt."
Jeg var trist, men så sad Misha ved mit bord en aften og sagde,
at hun ikke ville på Oprah Winfrey.
Jeg sagde: "Nå da, Misha, det forstår jeg ikke."
Pludselig samarbejder Misha ikke,
ringer ikke tilbage, har den ene indvending efter den anden.
Hun vil ikke på showet, det er ubelejligt, hendes dyr derhjemme skal passes.
Jane gjorde mig så vred og usikker.
Min mand sagde til hende mange gange:
"Med en overlevende har du ikke den attitude."
Kom nu lige. Det er Oprah.
Find en hundepasser eller sådan noget. Stil dig selv til rådighed. "Nej."
De dårlige minder vendte tilbage.
Jeg fik mareridt. Jeg var ængstelig.
Vi prøvede alt.
Jeg skrev og sagde: "Det er en million solgte bøger."
"Nej."
Jeg tænkte: "Det er skørt.
Enhver anden forfatter ville være så ivrig efter at gøre det her."
Det skete aldrig.
Et år efter bogudgivelsen
bankede nogen på døren og gav mig en stor pakke.
Det er Misha, som lægger sag an mod mig.
Jeg tænkte: "Du godeste."
Og så stoppede alt. Ingen lande ville lave forretning med os.
Et sagsanlæg var knyttet til projektet.
Første gang jeg mødte Misha,
følte jeg mig overbevist om sagens omstændigheder.
ADVOKATEN
Det stod klart for mig,
at der var blevet begået flere ting, som var upassende, ulovlige, svigagtige.
Misha bad om at få ophavsretten til hendes navn tilbage,
og hun bad om alle royalties, hun havde krav på for bogsalget.
Mit liv var en guldmine for Jane Daniel,
og hun udnyttede det.
Der var så meget vrede og bitterhed parterne imellem, da jeg kom ind.
Der var ikke meget grobund for forhandlinger.
Det stod klart, at det skulle i retten og ikke ende i et forlig.
MIDDLESEX LANDSRET, MASSACHUSETTS AUGUST 2001
Følelsen i retssalen var en masse drama.
Atmosfæren var ret intens.
Og der tales om pengene.
Vi opdagede, at Jane Daniel havde stiftet et firma på Turks- og Caicos-øerne,
så de royalties, der kom fra udlandet,
løb ind på hendes konto, og hun betalte aldrig royalties fra dem.
Vi havde dokumentation og papirer, der viser, at hun blev betalt.
Vi havde indløste checks, der viste, at hun blev betalt.
Så alt, hvad hun sagde, kunne vi tilbagevise med dokumentation.
Men hun kunne ikke tale usandt.
Du ved: "Hvor er pengene?" Juryen var nok meget medfølende.
Juryen var engageret.
Foran dig sidder en person, som overlevede Holocaust som barn
og skrev om det.
De var inddraget og fuldkommen tryllebundet af historien.
Misha var et godt vidne.
Det, jeg gennemlevede, er et manuskript, for det er mit liv.
Det fremstillede mig som et monster. Og jeg tænkte: "Det går ikke godt."
Jane kæmpede altid. Hun håndhævede sine ønsker.
Retssagen varede ti dage, og det var udmattende.
Dommeren spørger juryen: "Hvad siger I om punkt et?"
Juryen gav enstemmigt Misha medhold i alle anklagepunkter.
Det endte med en kæmpe dom mod mig.
Det var ret uvirkeligt at høre tallet.
22,5 millioner dollars. Så det var en meget omfattende dom.
Jeg er en optimistisk person, men det slog mig omkuld.
Jeg var fuldkommen i chok. Jeg sagde: "Laver du sjov?"
Pengeerstatningen mod Jane Daniel
var i store træk baseret på Janes Daniels vidneudsagn.
Det skulle vises i Oprah, der var en kontrakt med Disney.
Nogle af de ting, som Jane Daniel sagde,
hævede erstatningskravet
langt højere, end det realistiske for sådan en bog her.
Så alle fulgte med.
Folk elsker en stor dom.
Disney og Oprah blev ikke til noget. De millioner af dollars fandtes ikke.
Det er en uholdbar situation at stå i.
En ond person, der udnytter en overlever af Holocaust.
Din verden falder sammen.
Efter retssagen befandt jeg mig i mit livs laveste punkt.
Jeg gik i terapi og blev diagnosticeret med PTSD.
Jeg led af svær søvnløshed.
Jeg hang kun lige i.
Mit forlag var væk. Ophavsretten blev taget fra mig.
Jeg var helt ødelagt.
Jeg lavede en undersøgelser af det hele
og så på det trin for trin.
Jeg var på min advokats kontor og så gamle dokumenter igennem.
Jeg anede ikke, hvad jeg ville finde.
Jeg åbner en fil, og det er Mishas bankkonto.
Med hendes håndskrift og kort.
Og der står der…
…fødselsdato i Mishas håndskrift, og hendes mors oprindelige navn.
NAVN - DONVILLE
Pludselig går det op for mig.
Hun ved, hvem hun er. Hun ved, hvor hun blev født.
Hun kender til sin mor.
Det vidste hun ikke. Hun mistede sin identitet i krigen.
Det hænger ikke sammen.
Hun vidste tydeligvis meget mere om, hvem hun var, end hun havde sagt.
Hvad er ellers ikke sandt?
Jeg var i gæld til retten og advokater.
Mit liv var vendt på hovedet. Jeg ville have det tilbage.
Hvis jeg kan bevise, at hun ikke er den, hun hævder at være,
så kan jeg omgøre dommen.
Det var midt om vinteren. Dagene var korte.
Jeg stod i mit køkken, og jeg tænkte: "Jeg må gøre noget."
Jeg begyndte at huske på alt det, der var sket.
Hvordan jeg mødte hende, hvad der skete dengang…
Hvordan opstod sagsanlægget?
Så tænkte jeg: "Jeg skriver en bog om sagen i form af en blog."
Jeg skrev mine erindringer af hendes.
Og måske vil nogen læse det.
Det var et skud i tågen.
Næste dag står jeg op, tænder computeren, og jeg har fået en e-mail. Og der står…
"Jeg kan nok godt hjælpe med at finde frem til sandheden."
SLÆGTSFORSKEREN
Jeg lavede en tidslinje af Misha ud fra forskellige billeder.
Først fra bogen, og så fra andre billeder på internettet,
så jeg kunne få en fornemmelse for hendes liv.
Jeg ville vide, hvem hun var.
Hvem er denne person, som lige har ødelagt mit liv?
Jeg analyserede hvert enkelt billede
og forsøgte at få noget viden ud af det.
Det første spor var, at Misha hævder, at hun var syv år gammel,
da hun kom i plejefamilie.
I den amerikanske bog var der en serie af såkaldte "polyfoto-billeder."
Og polyfotoene blev taget på daværende tidspunkt.
Jeg så på billederne og sagde:
"Nej, det ligner ikke en syvårig."
"Det ligner et lille barn på tre eller fire."
Stor sløjfe i håret, tøj med flæser og tykke kinder.
Der er noget galt.
ERNEST OG MARTHE
Det næste, jeg så på,
var et billede, som Misha sagde forestillede hendes bedstefar- og mor.
Ifølge fortællingen er han en rustik landmand.
Jeg lavede et nærbillede af bedstefarens hænder, som var velplejede.
Det lignede ikke en landmands hænder. Og han havde ring på en af fingrene.
Det ville en landmand ikke have på.
Og den lille hund på bedstemorens skød
ligner en indendørs-hund, ikke en hyrdehund.
Jeg tænkte: "Det er underligt."
Så sammenlignede jeg den franske og amerikanske udgave.
Jeg så på navne, steder og datoer.
Det var det store røde flag.
Hun ringede og sagde:
"Lagde du mærke til, at Mishas navn i den franske udgave
er forskellig fra den amerikanske?"
I den amerikanske udgave fik hun navnet "de Wael" af sin plejefamilie.
Sharon så hurtigt, at i den franske udgave
gav plejefamilien hende navnet "Valle," V-A-L-L-E.
MIT NYE NAVN
Hvorfor have to navne?
Der er for mange uoverensstemmelser
mellem navneændringen, billederne og så videre.
Mistænkeligt, ja. Sådan virkede det.
Drik noget, hvis du vil. Slap af. Jeg ved, det er nervepirrende.
Hvis hendes historie var sand, og jeg tvivlede på den,
så er der noget…
…ondsindet over at tvivle på nogen, som fortæller sandheden
om noget forfærdeligt, de var ude for,
og den ubarmhjertighed det kræver at sige: "Jeg tror dig ikke."
Og skaden, du kan forvolde ved det. Det tænkte jeg over.
På den anden side tænkte jeg også: "Der er så mange uoverensstemmelser."
Hvorfor sige usande ting, medmindre du er skør?
Måske er hun så traumatiseret, at hun har mistet sin realitetssans.
Hvad sagde det? Det vidste jeg ikke.
Jeg havde brug for mange svar.
Vi måtte være til stede i Belgien.
BRUXELLES, BELGIEN
Sharon havde en forbindelse til en belgisk slægtsforsker,
som selv var en overlever af Holocaust.
Det viste sig, at hun voksede op i det samme område, som Misha hævder.
Under krigen var jeg selv et Skjult Barn.
HOLOCAUST-OVERLEVEREN
Jeg gik på en katolsk skole,
og jeg blev til en meget god, lille belgisk katolsk pige.
Jeg husker ikke, at nogen fortalte mig,
hvad der skete med mine forældre.
Jeg husker det overhovedet ikke.
Jeg var omkring 40 og gik igennem et forfærdeligt mentalt sammenbrud…
…hvilket førte mig til at ville finde ud af, hvad der skete med mig
og mine forældre og min familie. Så jeg begyndte at lave research.
Jeg fandt ud af, at min far blev deporteret til Auschwitz i september 1942.
Min mor blev arresteret i oktober i Bruxelles,
og blev sendt til Auschwitz.
Jeg fik at vide, at de ikke vendte hjem.
Så jeg kørte i bil til Auschwitz.
Jeg så lejren…
…hvor der ikke var en eneste sjæl.
Gaskamrene var eksploderet.
Jeg fandt nogle lys, som vi kalder yahrzeit,
der stadig brændte i murbrokkerne fra nogle af gaskamrene.
Før jeg tog af sted,
fik jeg lavet en Davidsstjerne i tørrede blomster.
Jeg vidste bare ikke, hvor jeg skulle lægge dem.
Jeg kunne ikke lægge dem ved monumentet.
Så til sidst valgte jeg… den lille dam.
De flød ovenpå.
Og det var nok der, hvor jeg…
Undskyld.
Hvor jeg stedte mine forældre til hvile.
Mine forældre, min bedstemor, min kusine.
Evelyne er selv en Holocaust-overlever, hvis historie lignede Mishas.
Så hun var perfekt til at finde ud af, hvad der foregik.
I den franske udgave var plejefamiliens efternavn "Valle."
Og i den amerikanske udgave var det "de Wael."
BELGIENS KONGELIGE BIBLIOTEK
For at afstemme navneændringen gik Evelyne gennem byens oversigter
fra 1930'erne og 40'erne.
Jeg kom i mindst tre dage og ledte efter de Wael og Valle.
Navnet "Valle" var ikke i telefonbøgerne.
Valle-navnet fandtes ikke.
Navnet "de Wael" gjorde.
Der fandtes mange de Wael. Rigtig mange.
Så nu tænker du, at den franske udgave blev udgivet i Belgien,
og hvis noget i Mishas historie ikke stemte,
så var det vigtigt ikke at skrive hendes ægte navn i den franske udgave.
Nogen ville sige: "Jeg kendte de Wael-familien."
"Jeg ved, om hun var her, eller om hun forsvandt under krigen."
Det, at hun ændrede navnet i Frankrig og Belgien fra de Wael til Valle,
antyder, at hun prøver at skjule noget.
Sharon og jeg så begge på det og sagde: "Der er noget galt med historien."
Bogen var blevet overtaget af et fransk forlag,
som havde udgivet det på 20 sprog.
Det var en stor bestseller i Europa.
Hun talte til skolebørn i hele den fransk-talende verden.
I 2005 planlagde jeg at lave,
som professor i psykologi,
et projekt om det her unge barns historie,
og de oplevelser, hun var igennem.
LÆREREN
Projektet blev en kæmpe,
storslået udstilling.
Så fik vi idéen at få hende til Belgien.
Vi så hende stige af toget.
Det var et fascinerende syn.
Hun var klædt i blå…
…som en skinnende kanariefugl med alle dens farver…
…med to, nej tre store kufferter!
Hun kom mod mig fuld af udstråling.
Med det samme virker hun som en meget dynamisk karakter.
Meget imødekommende og generøs.
Da Misha tråde ind i udstillingen,
kollapsede hun.
Jeg blev ikke advaret om det her, så da jeg besøgte udstillingen,
brød jeg ud i gråd, fordi det rørte mig meget dybt.
Hun var så glad for at være der.
Men på den anden side
så vi tristheden i hendes øjne og tårerne.
Det var meget følelsesladet.
Vi blev alle meget traumatiseret af hendes historie,
og vi ville alle give en smule glæde til denne kvinde
ved at vise vores kreativitet frem,
og også vores mod og vise, hvad vi følte.
I bogen siger Misha, at hendes forældre arresteres sammen
af nazierne og deporteres.
Selvom hun ikke kendte deres efternavn, så var deres fornavne Reuven og Gerusha.
Sharon sagde, det næste skridt var:
"Jeg har adgang til naziernes lister over deportationer."
"Jeg tager de to navne og ser, om der er to, der blev deporteret
nogenlunde samtidigt med de navne."
Da vi så på listen over deportationer,
så stod de ikke som mand og kone.
Jeg savnede mine forældre dybt.
Mit ansigt var dækket af mudder.
Kulden gjorde, at jeg skreg nogle nætter.
Senere hen fik jeg en chance til.
Jeg overlevede, fordi jeg ikke stolede på nogen.
Fordi jeg undgik
kontakt med mennesker.
ARKIVER OVER KRIGSOFRE BRUXELLES
Under krigen havde Den Jødiske Forsvarskomité
lavet en liste over skjulte jødiske børn
med navnet på deres redningsmand og navnet på deres forældre.
Listerne er nu en del af arkiverne hos Tjenesten for Krigsofre.
Der var en ægte risiko for,
at listerne ville blive taget af nazierne.
Så ville børn blive fundet
og myrdet.
Men det var ret kløgtigt.
Der var fire forskellige brochurer.
Du skulle bruge alle fire for at finde barnet.
Men de var alle fire forskellige steder.
Hvis en nazi fandt en af brochurerne,
kunne de ikke spore barnet, men mod krigens slutning,
med de fire forskellige brochurer,
var der en måde at finde ud af, hvis barn det var.
Så jeg ledte efter Mishas forældre.
Navnene fandtes ikke.
Sa vidste jeg, at der var noget galt.
Og på listen over skjulte børn
stod der ikke "Misha" og heller ikke "de Wael."
Det står klart.
Hun blev ikke nævnt overhovedet.
Mishas historie havde en sneboldeffekt.
Millioner af eksemplarer var allerede blevet solgt.
Og derefter skulle vi forberede konferencerne og få hende med til dem.
Så vi var hele tiden sammen.
På det tidspunkt kom hun ofte hjem til os.
Hun spiste middag med os. Hun var som et familiemedlem.
Vi havde omkring ti begivenheder.
Selvfølgelig tog vi hende med til dem.
Hun blev altid budt velkommen af arrangørerne,
og altid med en masse venlighed.
Enhver, der forlod konferencerne,
var betaget af hende.
Jeg sad fast.
Ingen fund og beviser.
Ingen beviser.
Så da tænkte jeg, hun måske var en person uden papirer.
Nogle børn blev skjult, men ikke nødvendigvis igennem en organisation.
Så ekstraordinær som hendes historie var,
måtte jeg huske på,
at hun måske var et jødisk Skjult Barn.
Vi skal tale om denne mærkværdige og vidunderlige historie.
-Misha Defonseca er her. Hej. -Hej.
Tak, fordi du kom for at fortælle din historie.
Nu øges indsatsen. Jeg bliver bekymret.
Jeg vil have meget skyldfølelse, hvis det er sandt,
over at jeg graver i hendes fortid.
Og hvad hvis det er sandt?
Misha Defonseca så Holocaust.
Hej.
Det ville være uretfærdigt at udfordre hende.
Og selv hvis det meste er sandt, men ikke det hele,
så stadig at være respektløs over for hendes oplevelser.
Du skal gennemgå alle tragedierne og alle rædslerne.
Meget smertefuldt.
Jeg følte, jeg var med i et stykke, jeg ikke havde lagt prøve til.
Jeg ville ikke være med i stykket.
Jeg har kendt til had og til et morderisk raseri,
for det er mit liv eller hans.
Det fortærede mig.
Personligt… gennemlever jeg det hver dag.
Det havde overtaget mit liv.
Jeg tænker på mine forældre hver dag,
og Holocaust er for mig hver dag. Mindet bliver hos dig.
Men jeg havde dommen hængende over mig i en rum tid nu.
Jeg tabte min appelsag.
Jeg stod over for at stå tilbage med intet.
Så det begyndte at blive ubehageligt, men jeg måtte frem til sandheden.
Når der ikke var jødiske optegnelser, der underbyggede det,
så er spørgsmålet: "Måske er hun slet ikke jøde?"
Hvis hun ikke er jøde,
så er hun højst sandsynligt katolik.
Så var hun måske blevet døbt.
Misha Defonsecas bankdokumenter fra retspapirerne
sagde, at hun blev født i 1937.
Moren hed Donville, og hun blev født i Etterbeek.
Etterbeek, en forstad til Bruxelles.
Så i Etterbeek ledte jeg efter diverse kirker.
Evelyne tog til den første. Der var ingen papirer.
Jeg tog hen til en anden…
Ingen dåbsattest, der matchede Mishas information.
Og så til den tredje i området…
Det viste sig, at kirken var brændt ned.
Da vi fandt ud af det, tænkte jeg…
"Det er nok forbi, eftersom papirerne nok blev brændt."
Men kirkekontorerne, presbytère, lå på en tilstødende gade.
De var blevet bevaret.
Så Evelyne gik alle datoer igennem, alle børnene født i det sogn.
Jeg vidste to ting,
hendes fødselsdato, 12. maj, 1937,
og morens navn, Donville.
Og i den bog fandt jeg hende.
"Monica Ernestina Josephine de Wael…
…datter af Roberti Henrici Ernesti de Wael
og Josephinae Germanae Barbarae Donvil."
Åbenbaringen var, at Mishas fars navn var de Wael.
Så det virkede til, at Monique de Wael var hendes rigtige navn.
Ikke et navn, plejefamilien gav hende for at gemme hende fra nazierne.
Hun blev født som Monique de Wael.
Hun var katolik og var blevet døbt. Hendes far var de Wael.
Men det var ikke et endeligt bevis.
Fordi dengang tog de døde børns navne
og gav dem til jødiske børn for at skjule dem.
Det var muligt, at de Wael-familien havde taget imod et Skjult Barn,
og at deres eget barn døde.
-Jeg skulle bruge flere beviser. -Hvad gjorde du så?
Uofficielt, det er et godt spørgsmål. Hvad gør jeg så?
Evelyn tænkte: "Godt, hvor kan jeg ellers finde beviser?"
Hun gik i skole.
Jeg prøvede at finde en skole ved sporvejen, hun nævner i sin bog.
Og idet jeg går forbi, ser jeg skolen.
Døren var åben. Jeg gik ind og spurgte,
om de havde nogen papirer på nogen ved navn Monique de Wael.
Så vi bider negle,
så de nærmest bløder, mens vi venter på oplysningerne.
Enten har vi det eller ej.
Og på listen stod hendes navn,
"de Wael, Monique."
Det var det endelige bevis.
Både dåbsattesten og hendes skolegang på en skole i Bruxelles.
Jeg besvarede telefonen, og det var Sharon.
Hun kunne ikke styre sin begejstring.
Hun skreg nærmest ind i telefonen: "Vi har papirerne!"
Det var den rygende pistol.
Jeg afslørede hende i en løgn.
-Mit liv var blevet forurenet… -Slutscene.
…af et spindelvæv af løgne.
15 minutters pause, alle sammen.
Og nu afsløres det som fup.
Kan du række mig en flaske vand, tak?
Tak.
Jeg tænkte: "Nu falder hele fortællingen sammen."
Da vidste jeg, at hun ikke var den, som hun hævdede, hun var.
Hun var ikke et jødisk barn, der gemte sig i skoven fra nazierne.
Hun var et katolsk barn, som gik sikkert i skole.
Hun var ikke i nærheden af ulve.
Det var en forestilling. Hun vidste præcis, hvad hun gjorde.
Nu kan vi se, at det ikke var en lille hvid løgn.
Det er en kæmpe 20-års sammensværgelse,
der skulle sprede noget, som var fuldkommen løgn.
Det var ikke den rigtige Misha.
Jeg følte mange ting.
Jeg følte vrede. Jeg følte afsky.
Jeg så bare den falske historie, den falske identitet,
en måde at lave penge på Holocaust.
Nogen stjal en meget smertefuld del af mit liv.
Det følte jeg på vegne af mig selv, på vegne af…
For alle de Skjulte Børn
og alle de børn, der døde i Holocaust.
For alle forældrene, for mine forældre,
men faktisk for hele det jødiske samfund.
SURVIVING WITH WOLVES 2007 INSTRUERET AF VERA BELMONT
Da vi fik fat i de papirer,
var bogen en kæmpe bestseller i hele Europa,
og filmen var netop udkommet.
Og filmed hed Survival With Wolves.
Der var den. Traileren til Véra Belmonts film.
Det er rørende at se jer begge. Den ægte person og lille Mathilde.
Du virker følelsesladet.
Er det, som om du genlever det, hver gang du ser billederne?
Ja, præcis. Det er korrekt. Det er meget svært.
Kan du genkende dig selv i Mathildes skuespil?
Absolut. Det kommer meget til udtryk.
Hendes skuespil er fantastisk.
Hun formidler følelserne rigtig godt.
Det var tanken om min mor, der holdt mig i gang.
Der er en scene i filmen, som jeg synes er ekstraordinær.
Den, hvor hun falder ud af toget…
…biografen med en smuk film inspireret af en sand historie.
Du er så god. Du er en god skuespillerinde.
Historien er meget bevægende.
En utrolig historie og også en sand historie.
Cut! Fremragende.
Den havde premiere i Paris. "Baseret på en sand historie."
Og vi har de her dokumenter i hånden.
Så vi tænkte: "Lad os lægge det op på min blog,
og lad os skrive til nogen i Belgien."
Da vi stod op næste morgen var det på forsiden af alle aviser.
En bog, så en film, angiveligt en autobiografi,
men alt var løgn.
Det var en utrolig historie om en ung Holocaust-overlever.
Vi affyrede en sandhedsbombe. Den ramte plet.
Surviving With Wolves, bestselleren der inspirerede filmen…
Og det hele gik amok.
…er ikke en sand historie.
-Alt er løgn. -Det var et stort fupnummer.
Sluk lyset.
Jeg kom hjem og gik straks hen til computeren,
skrev hendes navn, og der var det.
Men den smukke historie var løgn. I Belgien, hendes hjemland,
har historikere opdaget, at Misha Defonseca er Monique de Wael.
Jeg følte, at min krop blev drænet for blod.
Hvordan… kan det passe?
Jeg var vred. Jeg var trist. Jeg var såret. Jeg følte mig bedraget.
Jeg følte mig udnyttet.
Hun blev så nær en ven,
at da vi fik et kuld ulvehvalpe, kaldte vi en af dem "Misha."
Det var hjerteskærende.
Fuldkommen hjerteskærende.
Hej, lille skat.
Vi blev narret, præcis som alle andre.
Det, at hun løj om at være en Holocaust-overlever,
fik mig til at græde.
Misha Defonseca spillede på sympati.
Sådan blev hun en vidunderlig historiefortæller.
Sympati.
Sådan kunne Misha Defonseca narre folk. Sympati.
Jeg brød ud i gråd.
Jeg følte mig så udnyttet og løjet over for…
Løgnene og bitterheden, og alt kom frem.
Nogle af mine naboer gav hende store summer penge.
Vi taler $25,000, $30,000 for at hjælpe med at redde hendes hus.
Hun gik til rabbinerne og bad om donationer fra templet.
Hele lokalsamfundet…
…kendte hende, mine naboer… Ingen talte vist med hende igen.
Alle følte sig forrådt.
Ja.
Der opstod en slags vrede i mit indre,
som aldrig forlod mig.
De studerende, der deltog i projektet,
den dag, jeg gik ind i klasselokalet,
var der et oprør i gang.
Forestil dig en gruppe i oprør.
diskussioner, tårer, råben.
De stod op på bænkene. Jeg havde ikke længere kontrollen,
og normalt styrede jeg mine elever meget godt.
Jeg kontaktede straks Misha.
Jeg ville være ærlig og autentisk over for hende.
Men hun sagde: "Bare rolig, der gør de altid mod mig."
"Det må være forlaget i Amerika, der står bag."
Og så kom næste tvist i historien.
Det kunne ikke være blevet mere bizart.
Jeg sagde: "Jeg kunne ikke finde på det her plot."
I så fald ville nogen sige: "Det er latterligt. Det ville ikke ske."
Enhver journalist drømmer om et scoop.
JOURNALISTEN
For mig var spørgsmålet, at hvis hendes historie er falsk…
…hvad er så hendes rigtige historie?
Det, jeg meget simpelt gjorde,
var at gennemgå telefonbogen i Bruxelles,
hvor der er omkring 400 de Wael'er.
Så begyndte jeg at ringe dem op, en efter en.
Og ved navn 43 eller 44
stødte jeg på en kvinde ved navn Emma de Wael.
Mit møde med Emma, Mishas tante,
var ekstraordinært.
Hun gik ikke på tværs af Europa i søgen efter sine forældre?
Du godeste, nej.
Hun blev hos sin bedstefar og bedstemor.
Emma fortalte mig,
at hendes niece altid havde forestillet sig ting,
at hun ville skabe fantasiverdener for sig selv.
Jeg hentede hende regelmæssigt
med sporvogn 56 til Anderlecht, og tog hende så med til Schaerbeek.
Om aftenen tog jeg hende med tilbage til onkel Ernest.
Emma de Wael fortalte mig sandheden om,
hvad der skete under krigen.
Hvad der skete med Robert de Wael, Misha Defonsecas far.
Robert de Wael arbejdede på rådhuset i Schaerbeek.
MILITÆRHISTORIKEREN
Han var meget patriotisk og engageret i sin rolle som reservebetjent.
Jeg mødte Jean-Philippe Tondeur ved et tilfælde,
men han besad en masse dokumentation
på Misha Defonsecas far.
Så jeg tog hen og så nærmere på Robert de Waels fil.
Den 10. maj, 1940, invaderer tyskerne Belgien.
De knuser den belgiske hær på 18 dage.
Kongen overgiver sig, og Belgien besættes.
Robert de Wael tilslutter sig modstandsbevægelsen
og begynder at rekruttere medlemmer.
Som modstandskæmper var Robert de Wael involveret i
at samle våben…
…aktivere efterretningsnetværk
og sende efterretninger til den belgiske regering,
som nu var i London.
Uheldigvis var han ikke særlig diskret i sit arbejde for modstandsbevægelsen.
SCHAERBEEK FAMILIEHJEM?
Han talte over sig.
Han var stolt af det, han udrettede.
For jeg vidste, at han havde hemmelige dokumenter.
Han viste dem til os derhjemme.
Min far sagde, han skulle være forsigtig.
"Du er skødesløs." Han risikerede at blive arresteret.
Han blev angivet af en nazi-samarbejder,
og han blev snarligt arresteret.
Robert de Wael, hans kone, og 41 arresterede modstandskæmpere
bliver deporteret til Tyskland…
…og sendes til Brauweiler-fængslet i Köln.
Köln-fængslet blev styret med meget hård hånd.
Han bliver afhørt af Gestapo.
Han begynder at skrige.
Robert de Wael knækkede.
Robert de Wael indgår en aftale i fængslet i Köln.
Aftalen indebar, at han afleverede navnene på sine modstandskammerater
i bytte for, at hans kone blev beskyttet,
og at han igen kunne se sin datter, Misha Defonseca.
I august, 1942, efter han forrådte sine medsoldater,
som tyskerne havde krævet,
fik Robert de Wael en sidste chance for at se sin datter.
Og det viste sig
at være enden for Robert de Wael, som senere blev deporteret.
Robert og hans kone, Germaine, døde begge i tyske lejre.
Vi kaldte hende "Forræderens Datter."
Fordi det blev sagt, at hendes far stod på tyskernes side.
Schaerbeek Kommune indgraverede en sten
med navnene på de modstandskæmpere, der døde under krigen.
Robert de Wael, hvis navn stod til sidst…
…blev senere hen slettet.
Den 22. februar 2008, efter alt stod klart,
udgav vi hele Robert de Waels historie, hans forræderi,
forfalskningen af Misha Defonsecas beretning.
I de efterfølgende timer
blev der udsendt en erklæring.
Det er Misha Defonsecas erklæring.
"De kaldte mig 'Forræderens Datter…'
…fordi min far blev mistænkt for at have talt under tortur."
"Denne bog, denne historie, er min."
"Det er ikke den faktiske virkelighed…
…men det var min virkelighed."
"Min måde at overleve på."
"Jeg beder om tilgivelse."
"Alt, jeg ønskede, var at uddrive min lidelse."
Jeg følte mig så afvist, men jeg kunne ikke forklare det for mig selv
eller til mine bedsteforældre.
Jeg er ikke den pige, jeg troede jeg var,
men der er tidspunkter, hvor jeg stadig tøver.
Jeg siger til mig selv: "Oplevede jeg det her?"
Jeg må tænke over det.
Især med dyr.
Jeg kan stadig se mig selv rulle på jorden sammen med ulvene.
Har du set mine elskede ulve?
De vil altid være
mine ulve.
Jeg vil altid være ved deres side.
Selv hvis jeg kender sandheden nu.
Jeg er ved deres side.
Jeg kom ind i en boble, min egen verden.
Og min verden var fuld af dyr.
Dyr, som forsvarede mig mod mennesker.
Nu jeg lytter til interviewet igen, så var de første ord i introen til showet…
Nogle gange er en historie så utrolig, at den synes ufattelig.
Det er forbløffende, at det var de første ord.
Og så viser det sig, at det ikke er sandt.
RADIOVÆRTEN
Jeg troede på hende. Jeg så ikke noget i hendes øjne,
der fik mig til at tro, at hun løj.
Frygt for mig var tyskerne. Det var…
Jeg ledte bare efter mere sandhed
for at bekræfte det, jeg allerede troede på.
I bagklogskabens lys er det skræmmende.
Men på det tidspunkt
havde jeg så stor respekt for nogens oplevelse,
for noget, som jeg tror alle i verden
vil anerkende var den mørkeste tid i verdenshistorien.
Det skal jeg ikke stille spørgsmål ved.
At betvivle en persons påstand om at være Holocaust-overlever
er meget svært.
Man har stor respekt for de påstande.
Men faren ved at tro på alt
sætter historien og den historiske realitet
for reelle overlevende på spil.
HOLOCAUST-HISTORIKEREN
I december 1996
modtog jeg et brev og et manuskript fra Jane Daniel.
Manuskriptet var Misha: A Mémoire
af en ung pige under Holocaust.
Jeg ringede til Jane Daniel
for at forklare, hvorfor den her fortælling bare ikke fungerede.
Jeg sagde til hende:
"Jeg ville ikke udgive den her bog."
I årenes løb har jeg tænkt meget over,
hvorfor Jane Daniel besluttede sig for at udgive bogen.
Hun håbede tydeligvis på,
at manuskriptet var sandt,
men hun var tydeligvis bekymret for, at det ikke var tilfældet.
Jeg tror, det var grådighed,
der var drivkraften bag den fortælling
for Misha og Jane Daniel.
Og i takt med at salget gik op, accepterede flere og flere mennesker
bogen som ægte og som sand.
Jeg indrømmer det. Jeg havde skabt monstret.
Hun var mit monster.
Jeg havde skabt den person med enorm sympati som karakter.
En person, der havde lidt frygteligt. Som fortjente respekt og ærefrygt.
Ingen vil indrømme, at de blev narret.
Jeg blev narret af hende og troede på hende.
Alle blev forført.
Det amerikanske retssystem, dommerne og juryerne.
Vi blev alle forført.
Det er menneskeligt at tro.
Troværdighed er noget andet.
Det er dit behov for at stille spørgsmål,
som vil hjælpe dig med at skelne mellem, hvad der er sandt, og hvad der ikke er.
Dræbte du et menneske med en kniv?
Fordi jeg så voldtægten af en lille pige.
Jeg har nok distance
til at tage et mere analytisk kig på Mishas karakter.
Da jeg så det, hoppede jeg, fordi han vendte sig og kom mod mig.
Da tænkte jeg kun på en ting, nemlig at leve. For jeg ville leve.
Misha skabte sin egen verden,
baseret på hendes egen tro.
Da han kom tæt på, stak jeg ham i maven.
Jeg skar ham overalt.
Halsen, ansigtet. Jeg var smurt ind i blod.
Det var forfærdeligt.
Skriveprocessen med denne bog har gjort, at jeg har genlevet
mine mareridt.
Misha søgte tilflugt i mytomani,
og over tid
bliver hun langsomt
en karakter i sin egen historie.
Hver gang jeg stak, var det for den lille pige og børnene,
det var for mine forældre.
Jeg tror, at vi ønsker at tro,
at Misha Defonseca troede,
at hun var en overlever af Holocaust. Jeg tror, at vi ønsker at tro,
at vi ikke var så naive.
At vi troede på det, fordi hun troede på det.
Og vil vil endda gerne tro,
at den her fortælling har et forløsende formål,
fordi det rettede op på det dårlige i hendes barndom.
Jeg synes, det er nonsens.
Det er intet forløsende formål.
Vi var så naive.
Det hele var opfundet.
Hvordan jeg har det med hende i dag…
Blandede… Blandede følelser.
Jeg tror, at hun var en protagonist i den fortælling, men hun var ikke alene.
Der var andre, der hjalp til med
at gøre den her biografi til en bestseller.
Når jeg taler om hende nu og efterforskningen,
og alle de år, der gik…
Lidt medlidenhed.
Lidt væmmelse…
Måske er det ord for hårdt, men…
Jeg føler en vis forståelse.
Som barn
må det have været meget svært for hende efter krigen.
Det, at hendes far blev kaldt en forræder, en nazi-samarbejder.
Hun er både et offer og en skurk.
Hun er begge dele. Hun er begge dele i denne historie.
DEN ÆGTE MISHA DEFONSECA BOR STADIG I MASSACHUSETTS MED SIN MAND OG DYR
HUN VALGTE IKKE AT BLIVE INTERVIEWET FOR DENNE FILM
EFTER FORTÆLLINGEN BLEV AFSLØRET SOM USAND
BLEV DEN ØKONOMISKE DOM MOD JANE DANIEL DELVIST OMGJORT
Tekster af: Niels M. R. Jensen