Downloaded from YTS.MX
A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ DOKUMENTUMFILMJE
Official YIFY movies site: YTS.MX
Máig emlékszem. Az ágyamban feküdtem,
a kis éjjeli lámpám fényénél,
és zokogtam miatta.
Ennyire megérintett ez a történet.
Misha Defonseca minden szempontból
olyan nő volt, amilyeneket az Exceptional Womenbe kerestünk.
Egy pillanat szünet után elfordulok. Menni fog. Oké.
Felkészülni!
A története Belgiumban kezdődött,
de a massachusettsi Millisben élt,
30 kilométerre a rádió stúdiójától.
Visszaszámolnál?
Három, kettő, egy…
ADÁSBAN
A varázslatos 106,7…
Vannak annyira elképesztő történetek, hogy már hihetetlennek tűnnek.
Van akkora szomorúság, hogy az ember összeroppan alatta.
És van olyan elképesztő bátorság, ami megszégyenít.
A nyolcvanas évek végén már 37 éve éltünk Millisben.
Lényegében mindenki ismert mindenkit. Új szomszédaink lettek.
Egy Belgiumból érkezett házaspár, Maurice és Misha.
Millisben úgy mondjuk: városnak kicsi, családnak nagy.
Szoros közösség volt. Összebarátkozunk velük.
Kérsz egy pici puszikát?
Misha nagyon kedves nő volt, barátságos, gondoskodó típus.
Sosem találkoztam mással, akinek olyan kapcsolata volt az állatokkal, mint neki.
Nagyon sok macskája volt. Rengeteg.
Különc volt, az biztos.
Egyszer áthívott teázni,
és mesélt az életéről a háború alatt, meg ilyesmikről. Elég részletesen.
Hadd mutassam be önöknek egy Misha nevű kislány életét!
Egy napon az iskola előtt várta az apukáját. De nem jött el érte.
Leesett az állam.
Helyette egy nő kopogtatta meg a vállát: „Gyere velem!”
A kislány egy idegen család idegen otthonába került.
Új nevet és új ruhákat kapott.
Mindössze hétéves korában évekig tartó gyalogos vándorlásba fogott
a nácik által megszállt országokban, több ezer kilométeren keresztül
kutatva deportált szülei után.
Misha ma már felnőtt zsidó asszony,
aki Bostonban él.
A holokauszt túlélője.
És ma azért jött el, hogy megossza drámai történetét a bátorságról és túlélésről.
A szüleim mindennap az eszembe jutnak.
Anyámat Gerushának hívták,
apámat pedig Robertnek.
Héberül Reuven.
A vezetéknevünket viszont sosem tudtam.
Sosem tudtam meg, mi lett a szüleimmel.
Sem azt, hova mentek, sem azt, hogyan haltak meg.
A mai napig nem tudom.
Nyugalmat kérek.
Misha, kérem, mondja el,
mikor beszélt először az életéről!
Egy napon…
egy zsinagógában…
a jom hásoá, azaz az emlékezés napja alkalmából…
megkértek rá, hogy meséljem el a történetemet.
A férjem meggyőzött, hogy vállaljam. Azt mondta, felszabadító lesz.
Amikor felléptem a bimára,
hirtelen rájöttem, hogy most először fogok erről beszélni.
Könnyekben törtem ki.
Lassanként, rövid részletekben elkezdtem elmesélni.
Fáztam. Tovább kellett mennem.
Lépésről lépésre.
Ez a túlélés.
Menni előre,
lépésről lépésre.
Egyszerűen elbűvölt.
A BARÁTNŐ
Senki sem tudta róla, hogy holokauszttúlélő.
Megkönnyeztem.
Éhes volt. Fázott. Magányos volt. A szüleit akarta.
Hogy élte túl?
Azt mondogattam magamnak, ők hiszik, hogy még élek.
Ha hiszik, hogy még élek, nem okozhatok nekik csalódást.
Tehát tovább kell mennem.
Síri csönd volt.
Mindenkit magával ragadott a története.
Nem számítottam rá, hogy ezt fogom hallani.
Misha hétéves korában a nácik letartóztatták a szüleit.
Megtudta, hogy deportálták őket.
Egy katolikus család, De Waelék vették a gondjukba.
Itt biztonságban volt.
Új nevet kapott: Monique De Wael.
Ez a hazugság mentette meg.
De nagyon idegennek érezte magát.
Olyan családba kerültem, ahol nem szerettek.
És még enyhén fogalmaztam.
Gyűlöltek. Semmirekellőnek hívtak.
Volt egy nagyapa a családban,
aki kedves volt vele.
Azt mondta, a szüleim Németországban vannak.
Egy iránytűvel megmutatta, hogy az keletre van.
Ez alapján Németország közeli helynek tűnt.
Misha ekkor elképesztő döntést hozott.
Az élete nagy fordulatot vett.
Hétévesen eldöntötte,
hogy elgyalogol Németországba, és megkeresi a szüleit.
Elvitte a kis iránytűjét, némi elemózsiát,
és elindult kelet felé.
Tudtam, mik kellenek.
A legszükségesebbek.
Ennivaló, innivaló, és egy kés, amivel megvédhetem magam.
Az első éjjel egy híd alatt aludtam. Nem jutottam messzire az otthonomtól.
Visszagondolva elképesztően naiv voltam.
A térképen Belgium nagyon kicsinek, Németország pedig nagyon közelinek tűnt.
De mi értelme lett volna visszafordulni?
Semmi sem várt ott rám.
Meg akartam találni a szüleimet.
Végig kellett csinálnom.
Minden újabb faluban pusztulást találtam.
Miket élt át gyerekkorában?
A nácik elől bujkált,
egyedül volt az erdőben,
lopnia kellett az ételt,
gyakran dermesztő hideg volt…
Egy rémálom volt a gyerekkora.
Ami traumatizálta.
Öldöklés.
Öldöklést láttam.
Halottakat.
Kétségbeejtő volt.
A szüleimet akartam látni.
Az erdő mélyén maradtam, távol a harcoktól.
Az erdőben távol maradt azoktól, akiket a koncentrációs táborokba küldtek.
Távol maradt a borzalmaktól,
amelyek a városokban történtek.
Madarak és virágok voltak a társasága. Azt mondta, ez mentette meg.
Átadtam magam a természetnek.
Láttam az állatok csodálatos világát.
A békét.
A normális életet.
Csak azt ették meg, amire szükségük volt. Azon felül nem öltek.
Tökéletes volt az egyensúly.
Az állatokkal nem kellett beszélgetni.
Csak ott voltunk egymást mellett.
Csendben, szavak nélkül is értettük egymást.
Arra gondoltam, ebből lenyűgöző könyv lehetne.
A KIADÓ
A 90-es évek elején jártunk. Volt egy apró kiadócégem.
De tényleg nagyon kicsi.
Éppen új projektet kerestem.
Én voltam az első, aki rátaláltam.
„Hogy kerülhetne még nagyobb nyilvánosság elé? Hogy lehetne híres?
Ez valószínűleg nagyot szólna.
Ennek a sztorinak lenne piaca.”
Mert volt benne egy elképesztő fordulat.
Egy gazda rajtakapott, hogy ételt loptam a tanyájáról.
Rettegéssel telve elkezdtem futni.
Ő meg jött utánam.
Az életem volt a tét. Lélekszakadva futottam.
És hirtelen
tudatára ébredtem, hogy valaki figyel.
Megfordultam, és…
egy csodálatos állattal kerültem szembe.
Egy hatalmas kutyának tűnt.
A farkas magányosnak látszott, és én is az voltam.
Egy gyönyörű, szürke farkasszuka volt.
Kerestem valami ennivalót a táskámban,
és adtam belőle a farkasnak.
Nem fogadta el.
Sok időbe telt,
de végül elkezdtünk nagyjából egymás mellett menni.
Láttam a nagylelkűségét.
Megtanultam értékelni az erejét.
Együtt éltem vele.
Mintha az anyám lett volna.
Jóval később összekerültem egy egész falkával.
Nem tudom, meddig voltam velük.
Elfogadtak, és megvédtek.
Elképesztő volt ez a csavar. Ki hallott már ilyet?
Azta! Nem semmi történet.
A FARKASSZAKÉRTŐ
MASSACHUSETTS
Misha nagyon más volt, mint a legtöbb ember, akit életem során megismertem.
Az volt az első benyomásom róla,
hogy állatnak kellett volna születnie, vagy hogy egy állat lelke van benne.
Elmesélte, hogy a falka befogadta, de alacsony státuszú tag volt.
Behódoló, megalázkodó módon kellett viselkednie, hogy…
hogy velük élhessen.
Misha elmondta, hogy általában az alfahím evett először.
A többiek a tetem körül fekve vártak a sorukra.
Kis darabkákat hagytak
Misha közelében, amikor befejezték az evést.
A farkasok egyszerre úgy tíz kilót esznek.
Nekem bőven elég volt a maradék.
Edd csak meg!
Ott a vacsora, egyél!
Nagyon jó barátok lettünk.
- Ügyes vagy! Ügyes kislány! - Sokszor eljött.
Kézből etette a farkasokat.
Szerintem érezték Mishán,
hogy barát, és nem ellenség.
Amikor velük volt, az olyan érzés volt,
mintha tényleg közéjük tartozott volna.
Nem volt okom abbahagyni a gyaloglást. Mindennap ezzel telt.
Napról napra, hónapról hónapra.
Végig reménykedtem, hogy megtalálom a szüleimet.
Úgy voltam vele, én eddig túléltem.
Ha egy gyerek túlélhette, biztosan ők is túlélték.
És ez a meggyőződés vitt előre.
Ez egy erkölcsi igazságokról szóló történet volt.
A jó és rossz harca, az ártatlan gyermek a gonosz nácik ellen.
És a gyerek túlélte.
Szinte mitikus volt.
Ez a történet a könyvkiadómat, a Mount Ivy Presst
egy kis helyi cégből világszerte ismert vállalattá tehette.
Megkérdeztem Mishát, nyitott lenne-e a történet kiadására.
Nagyon óvatosan hoztam fel a témát.
Az élet arra tanított,
hogy ne bízzak az emberekben.
Nem hiszem, hogy lenyűgöztem volna.
Nem is lett volna reális.
Az előző kiadványom jogi és pénzügyi témájú volt,
ami elég más.
Több mint két éven át ellenálltam,
de a közösség és a barátaim buzdítottak. „Vágj bele, Misha!”
„A jövő generációkért!”
PROLÓGUS A NAPPALIMBAN ÜLVE, AHOGY VISSZAGONDOLOK…
Ismét a pokolban találtam magam.
Fájdalmas folyamat volt,
de belső késztetése volt az írásra.
Egyfajta katarzis volt számára.
Rengeteg érdeklődés jött.
Egymás után kerestek meg a külföldi kiadók.
Rengeteg nyelvre megvették a fordítási jogokat.
Az ügynököm azzal jött vissza Kaliforniából, hogy a Disney-nek is kell.
Ennyi. Kell nekik.
Egyszerűen kelendő volt.
Amikor a könyv 1997 áprilisában megjelent,
elküldtem Oprah műsorának, hátha bemutatják.
Ez az eddigi egyik kedvenc pillanatom, mióta megszületett a műsorom.
Oprah-nak akkoriban könyvklubja is volt. Ha ajánlotta a könyvedet,
az garantálta a milliós eladást. Igazi főnyeremény volt.
Egy hónap múlva újra elővesszük, és…
Visszaírtak. Érdekelte őket.
Imádom!
Ez óriási dolog volt.
Lassan ki mertük mondani,
hogy ebből gigantikus bestseller lesz.
Jane Daniel elmondta, hogy Oprah fontolgatja Misha bemutatását,
és leküldenének egy csapatot, hogy felvegyék Mishát egy farkassal.
Természetesen beleegyeztem.
OPRAH WINFREY A WOLF HOLLOW-BAN FORGAT
Elmondtam Mishának, mielőtt odamentünk,
hogy egy jól megtermett felnőtt hím várja.
Petrónak hívták.
Csak Misha ment be hozzá.
A hangmérnök kívülről lógatta be a mikrofont.
Misha leguggolt, és sajttal etette a farkast.
Az állat nagyon barátságos volt.
Minden rendben ment.
De a farkas egyszer csak a vállára rakta a mancsait.
Petro a vállára ugrott.
Látszott, mennyivel magasabb Mishánál.
Aztán hirtelen kinyitotta a száját…
és Misha egész fejét bekapta.
Nagyon finoman.
A halántékoknál tartotta.
Nem éreztem félelmet.
Nekem nem meséltek a gonosz farkasról szóló meséket.
A farkas egy percig tartotta a fejét. Levegőt sem mertünk venni.
Oprah producere csak nézett.
Aztán épp olyan gyorsan, ahogy kezdődött, vége is volt.
Misha ekkor hátravetette a fejét, és nagyot vonított.
Most is borsódzik a hátam.
Aztán hátulról, az elkerített rész másik végéből
azt hallottuk…
hogy visszavonítottak. Aú!
A farkasok azonnal válaszoltak neki.
Szemmel látható volt a kapcsolat ember és farkas között.
Láttam. Csodálatos volt. Egy megdöbbentő pillanat.
Sok érdekes felvételt készítettek a farkasokkal.
Úgy éreztem, szuper műsor lesz.
Következő lépésként el kellett mennie Chicagóba, a stúdióba.
Minden remekül alakult.
Aztán észrevettem a feszültséget
Misha és Jane között.
Az idő múlásával egyre kellemetlenebbé vált.
A könyv nem fogyott túl jól,
így Misha, és a férje, Maurice, anyagi gondokkal kezdtek küzdeni.
A SZOMSZÉD
Elkezdett mindenfélét eladogatni az otthonából.
És…
sajnáltam, hogy mindent elveszítenek.
Azt mondogatta, nincs pénze, nincs semmije,
Jane Daniel átverte.
Elszomorított.
Egy este Misha az asztalomnál ülve azt mondta,
nem akar elmenni Oprah Winfrey-hez.
Mondom, Misha, ezt nem értem.
Misha hirtelen nem volt többé együttműködő.
Nem vette fel a telefont. Egymás után jöttek a kifogások.
Nem akar menni, nem ér rá,
ki fog vigyázni az állataira…
Jane dühössé és bizonytalanná tett.
A férjem sokszor mondta neki,
hogy egy túlélővel nem viselkedhet így.
Ugyan már! Oprah-ról volt szó!
Keressen valakit, aki vigyáz az állatokra!
Ezt nem lehet kihagyni.
„Nem.”
Előjöttek az emlékek, a rossz emlékek.
Rémálmaim voltak. Aggódtam.
Mindent megpróbáltunk.
Leírtam neki, hogy ez egymillió eladott példányt jelentene. „Nem.”
Mondom, ilyen nincs!
Bármelyik másik szerző kapna a lehetőségen.
Nem lett belőle semmi.
Egy évvel a könyv megjelenése után egy iratköteget hozott a futár.
Misha beperelt.
Mondom, te jó ég!
Minden leállt. Nem kerestek többet a fordítási jogokkal.
Per kapcsolódott a projekthez.
Amikor megismertem Mishát,
az ügy körülményei megindítottak.
AZ ÜGYVÉD
Egyértelmű volt,
hogy több helytelen, törvénytelen és tisztességtelen dolog történt.
Misha a szerzői jogokat követelte,
valamint az eladásokból származó jogdíjait.
Jane Daniel egy aranybányát látott bennem,
és kihasznált.
Mire bevontak az ügybe, a felek között elharapózott a harag és a keserűség.
Nem igazán volt lehetőség békés rendezésre.
Egyértelmű volt, hogy per lesz, nem rendezhető bíróságon kívül.
MIDDLESEXI FELLEBVITELI BÍRÓSÁG 2001 AUGUSZTUSA
A tárgyalóteremben bőven volt dráma.
Elég feszült volt a légkör.
Nyilván feljött a pénz is.
Megtudtuk, hogy Jane Daniel céget alapított a Turks- és Caicos-szigeteken,
hogy a külföldről érkező jogdíjak
azonnal hozzá kerüljenek, és ne kelljen Mishának fizetnie.
Dokumentumokkal igazoltuk,
jogdíjnyilatkozatokkal, hogy kifizettük.
Kifizetett csekkjeink voltak. Felvette a pénzt.
Minden állítását iratokkal tudtuk cáfolni.
De gyanún felül állónak vélték.
„Hol a pénz?” Tudják. Az esküdtszék Mishával szimpatizált.
Az esküdteket lebilincselte az ügy.
Az egyik fél gyerekként túlélte a holokausztot,
és könyvet írt róla.
Lenyűgözte őket a történet. Feszülten követték.
Misha jó tanú volt.
Az egész életem a kéziraton múlt. Hiszen az életemről szólt.
Egy szörnyetegnek tűntem.
Éreztem: ez nem lesz jó.
Jane erőszakos volt. Kiharcolta, amit akart.
Tíznapos, kimerítő tárgyalás volt.
A bíró megkérdezte az esküdtszéket az első vádpontról.
Az esküdtek minden vádpontban Misha javára döntöttek.
Végül óriási összegű kártérítésre köteleztek.
Elképesztően nagy számot mondtak.
22,5 millió dollár. Nagyon komoly kártérítés volt.
Optimista vagyok, de ez azért letaglózott.
Elképedtem.
Mondom, ez valami vicc?
A fizetendő kártérítés összegét
nagyrészt Jane Daniel vallomása alapján határozták meg.
Meghívta őket Oprah, a Disney szerződést ajánlott.
Jane Daniel vallomásának ezek az elemei
erősen megemelték a kártérítés összegét,
jóval magasabbra, mint ami egy ehhez hasonló könyvnél reálisnak tűnt.
Erre mindenki felkapta a fejét. Szeretnek nagy összegekről hallani.
A Disney-ből nem lett semmi, Oprah-ból sem. Nem jöttek be milliók.
Tarthatatlan helyzet volt.
Gonoszul kihasználtam egy holokauszttúlélőt.
Innen nincs visszaút.
A tárgyalás után eljött az életem mélypontja.
Végül pszichológushoz mentem, PTSD-vel diagnosztizáltak.
Álmatlanság gyötört.
Egy hajszál híján éltem túl.
A kiadónak vége volt. A szerzői jogot elvették.
Tönkrementem.
Utólag kielemeztem a történteket,
apránként átnéztem az iratokat.
Az ügyvédemnél voltam, régi anyagokat és dokumentumokat vizsgáltunk.
Fogalmam sem volt, mi vár rám.
Egy aktában ott volt Misha bankszámlanyitási szerződése.
Misha kézírása, az aláírás is egyezett.
És oda volt írva…
a születési idő és hely, Misha kézírásával.
Sőt, az anyja neve is.
NÉV: DONVILLE
Ez sokkoló volt.
Tudta, hogy kicsoda. Tudta, hol született.
Tudta, ki volt az anyja.
Ezt nem tudhatta. A háborúban elvesztette a gyökereit.
Ez nem stimmelt.
Ez alapján sokkal többet tudott magáról, mint amit nekem mondott.
Akkor másról is hazudhatott?
A bíróság és az ügyvédek kicsináltak.
A feje tetejére fordult az életem, de vissza akartam kapni.
Ha be tudom bizonyítani, hogy nem az, akinek mondja magát, fellebbezhetek.
Tél közepe volt. Rövidek voltak a nappalok.
A konyhámban álltam,
és eldöntöttem, hogy tennem kell valamit.
Felidéztem az eseményeket.
A találkozásunkat, az ekkor és akkor történteket.
Hogy lett ebből per?
És úgy döntöttem,
könyvet írok az esetből. Blog formájában.
Leírtam az emlékirataimat az emlékiratairól.
Hátha valaki el fogja olvasni.
Elég esélytelen volt.
Másnap reggel felkeltem,
bekapcsoltam a gépet, és egy e-mail várt.
Az e-mailben az állt:
„Szívesen segítenék kideríteni a valóságot.”
A GENEALÓGUS
A Misháról készült képek felhasználásával felállítottam egy idővonalat.
Egyrészt a könyvből,
másrészt az internetről szereztem a képeket.
Próbáltam megismerni az életét.
Meg akartam tudni, ki ő.
Ki ez az ember, aki tönkretette az életemet?
Minden egyes képet megpróbáltam kielemezni,
és minden lehetséges információt kinyerni belőle.
Az első nyom az volt, hogy Misha állítólag hétéves volt,
amikor a nevelőcsaládhoz került.
A könyv amerikai kiadásában szerepelt róla egy képsorozat.
A képek állítólag akkor készültek.
A képekre nézve arra gondoltam,
nem egy hétéves kislányt látok.
Inkább három-négyéves lehet a képen.
Nagy masnija van, fodros ruhácskája, és húsos pofija.
Valami nem stimmel.
ERNEST ÉS MARTHE
A következő képen
Misha nevelőcsaládjából szerepelt az állítólagos nagypapa és nagymama.
A történet szerint a férfi egyszerű földműves volt.
A nagypapa kezére közelítve látszik, hogy szépen vágottak voltak a körmei.
Egy földműves keze nem így szokott kinézni.
Az egyik ujján gyűrűt viselt.
Ez sem jellemző a gazdákra.
A nagymama ölében ülő kiskutya pedig
inkább szobakutya, mint tanyasi házőrző.
Furcsának találtam.
Azután elkezdtem összehasonlítani a francia és az amerikai kiadást.
Ellenőriztem a neveket, helyszíneket és időpontokat.
Gyanús jelekre bukkantam.
Felhívott, és megkérdezte,
észrevettem-e, hogy a francia kiadásban Mishát máshogy hívták,
mint az amerikaiban?
Az amerikai kiadásban
a nevelőcsaládjától a De Wael nevet kapta.
Sharonnak rögtön feltűnt, hogy a francia kiadásban
a Valle, V-A-L-L-E vezetéknevet adták neki.
AZ ÚJ NEVEM
Miért nem egyeztek a nevek?
Túl sok minden nem stimmelt.
Más volt a név, gond volt a képekkel, és így tovább.
Igen, gyanús volt.
Határozottan gyanús.
Nyugodtan igyon! Lazítson! Tudom, hogy nehéz téma.
INTERJÚ
Ha a története igaz, de én megkérdőjelezem,
az valami különösen…
gonosz dolog.
Kétségbe vonni valakinek a szavát, aki igazat mond valami szörnyűségről.
Csak egy kőszívű ember mondhatja ki, hogy nem hiszi el.
És micsoda károkat okozhat vele! Sokat gondolkoztam ezen.
Ugyanakkor nem tudtam elmenni a rengeteg ellentmondás mellett.
Miért írna le hamis dolgokat? Ilyet csak egy őrült tenne, nem?
Talán a traumák hatására már elszakadt a valóságtól?
Mikre adott ez magyarázatot? Nem tudtam. Válaszokra volt szükségem.
Szükségünk volt valakire Belgiumban.
BRÜSSZEL
Sharon ismert egy belga genealógust,
aki maga is holokauszttúlélő volt.
Mint kiderült, azon a környéken nőtt fel, ahol állítólag Misha is élt.
A háború alatt én is bújtatott gyermek voltam.
A HOLOKAUSZTTÚLÉLŐ
Katolikus iskolába jártam,
és jól nevelt, belga katolikus kislány lett belőlem.
Semmilyen emlékem nincs arról, hogy bárki elmondta volna,
mi történt a szüleimmel.
Semmilyen emlékem nincs.
Úgy 40 éves koromban szörnyű ideg-összeroppanást kaptam.
Ez vezetett el oda, hogy kiderítsem, mi történt velem,
mi történt a szüleimmel és a családommal.
Elkezdtem kutatni.
Megtudtam, hogy apámat 1942 szeptemberében deportálták Auschwitzba.
Anyámat októberben letartóztatták Brüsszelben,
és őt is Auschwitzba deportálták.
Megtudtam, hogy onnan nem tértek haza.
Elmentem autóval Auschwitzba.
Láttam a tábort.
Egy árva lélek sem volt ott.
A kamrákat… a gázkamrákat felrobbantották.
Találtam néhány yahrzeit-gyertyát,
amelyek még mindig égtek pár gázkamra romjai között.
Indulás előtt
készítettem egy Dávid-csillagot szárított virágokból.
De nem tudtam…
hova rakhatnám.
Nem rakhattam az emlékműhöz.
Úgyhogy végül a kis tavacskát választottam.
Ott lebegett.
Azt hiszem, ekkor…
Elnézést!
Bocsánat.
Ekkor búcsúztam el a szüleimtől.
A szüleimtől, a nagyanyámtól, az unokatestvéremtől.
Evelyne maga is holokauszttúlélő volt.
A története sokban hasonlított Misháéra.
Tökéletesen alkalmas volt az igazság kiderítésére.
A francia kiadásban a nevelőcsalád vezetékneve Valle.
Az amerikai kiadásban viszont De Wael a nevük.
BELGA KIRÁLYI KÖNYVTÁR
A névváltozás felderítése érdekében
Evelyne átnézte a városi telefonkönyveket
az 1930-as és 40-es évekből.
Legalább három napig kutakodtam De Waelok és Valle-ok után.
A Valle név nem szerepelt a telefonkönyvekben.
Ilyen néven nem élt senki.
De Wael, az volt.
Rengeteg De Wael volt, sokan voltak.
Kezdett összeállni. A francia kiadást Belgiumban is forgalmazták.
Ha Misha történetében valami nem igaz,
akkor fontos volt, hogy a valódi neve ne szerepeljen a francia kiadásban.
Hiszen valaki ráismerhetett volna a De Wael családra.
Valaki tudhatta, hogy velük élt-e, vagy eltűnt-e a háborúban.
A franciaországi és belgiumi kiadásban
De Waelról Valle-ra változtatta a nevet.
Számomra ez arra utalt, hogy valamit titkolt.
Sharonnal mindketten arra jutottunk, hogy valami nem stimmel a történettel.
A könyv jogai eddigre egy francia kiadóhoz kerültek,
akik már több mint 20 nyelven kiadták.
Egész Európában óriási bestseller volt.
Az egész frankofón világban hívták iskolásokhoz.
2005-ben
úgy döntöttem,
pszichológiaprofesszorként
projektet indítok ennek a gyermeknek a történetéről,
aki átment ezeken a kalandokon.
A TANÁR
A projekt eredménye egy hatalmas,
látványos kiállítás lett.
Kitaláltuk, hogy meghívjuk Belgiumba.
Láttuk, ahogy leszáll a vonatról.
Elképesztő látvány volt.
Tetőtől talpig kékben volt.
Mint egy ragyogó színekben pompázó kanári.
És két…
nem is, három hatalmas bőröndöt hozott.
Sugárzott, ahogy felém lépdelt.
Azonnal látszott, hogy nagyon dinamikus személyiség,
barátságos és nagylelkű nő.
Amikor Misha belépett a kiállításra,
összeesett.
Nem tudtam, mire számíthatok. Amikor megláttam a kiállítást,
könnyekre fakadtam, mert nagyon mélyen megérintett.
Nagyon örült, hogy ott lehet.
Másrészt viszont
a szomorúságot is láttuk,
és a könnyeket.
Nagyon megható volt.
Mindannyiunkat nagyon megviselt a története.
Szerettünk volna egy kis örömet okozni a hölgynek,
és megmutatni a kreativitásunkat
és bátorságunkat.
Megmutatni az érzéseinket.
Misha a könyvben azt írja, a nácik együtt tartóztatták le
és deportálták a szüleit.
A vezetéknevüket nem tudta, de a keresztnevük Reuven és Gerusha volt.
Sharon azt mondta, folytatjuk.
Hozzáfér a nácik deportálási jegyzékeihez.
Ellenőrzi, talál-e két embert ilyen néven,
akiket nagyjából egyidőben vittek el.
A deportálási jegyzékeken
nem találtuk meg őket férjként és feleségként.
Borzasztóan hiányoztak a szüleim.
Az arcomat sár borította.
Voltak esték, amikor ordítottam a hidegtől.
Később kaptam egy második esélyt.
Azért éltem túl, mert senkiben sem bíztam.
Mert egy emberrel sem érintkeztem.
A HÁBORÚ ÁLDOZATAINAK LEVÉLTÁRA BRÜSSZEL
A háború során a belga Zsidó Védelmi Bizottság
listázta a bújtatott zsidó gyermekeket,
a megmentőik és a szüleik nevével együtt.
Ezek a listák ma a Háború Áldozatainak Levéltárában találhatók.
Nagy volt a veszélye,
hogy a nácik megtalálják a listákat.
Akkor megkeresték
és megölték volna a gyerekeket.
De okosan csinálták.
Négy külön könyvecskét készítettek.
A gyerekek megtalálásához mind a négyre szükség volt.
És mind a négyet máshol őrizték.
Ha egy náci megtalálja az egyiket, abból egy gyereket sem tudott volna azonosítani.
A háború végén viszont
a négy könyvecske segítségével
kiderült volna, ki kinek a gyereke.
Itt kerestem Misha szüleit.
Nem találtam meg a neveiket.
Tudtam, hogy gond van.
A bújtatott gyermekek listáján
sem Misha, sem a De Wael név nem szerepelt.
Ebben biztos vagyok.
Egy szóval sem említették.
Misha története futótűzként terjedt.
Már több millió könyvet adtak el.
Ezután elő kellett készítenünk a konferenciákat, és eljuttatni őt rájuk.
Szóval folyton együtt voltunk.
Akkoriban sokat volt nálunk.
Velünk evett. Szinte családtaggá vált.
Úgy tíz konferenciánk volt.
Nyilván mindegyikre elvittük.
A szervezők mindig örömmel fogadták,
kedvesen és barátságosan viselkedtek vele.
A konferenciák minden résztvevőjét
elbűvölte a személyisége.
Igazából elakadtam.
Nem találtam semmit, de bizonyítékom sem volt.
Semmi.
Ekkor arra gondoltam, lehet, hogy csak nem készült róla feljegyzés.
Egyes gyerekeket a szervezet közreműködése nélkül bújtattak.
Bármilyen különös is volt a története,
nem feledhettem,
hogy talán valóban egy bújtatott zsidó gyermekkel van dolgom.
Egy különös és csodálatos történetről fogunk beszélgetni.
- Vendégem Misha Defonseca. Üdvözlöm! - Jó napot!
Köszönöm, hogy eljött megosztani a történetét.
Egyre nagyobb volt a tét. Aggódtam.
Óriási bűntudatom lesz, ha igazat mondott,
amiért a múltjában turkáltam.
De mi lesz, ha igaz?
Misha Defonseca a holokauszt tanúja.
Üdvözlöm!
Mennyire igazságtalan megtámadni!
Ha az derül ki, hogy nem teljesen, de nagyrészt igaz a történet,
akkor is tiszteletlen voltam az élményeivel kapcsolatban.
Újra kell élni a tragédiát
és a borzalmakat.
Nagyon fájdalmas.
Úgy éreztem, olyan szerepet osztottak rám, amire nem jelentkeztem.
Sőt, a darabban sem akartam játszani.
Ismerem a gyűlöletet.
Ismerem a halálos dühöt,
amikor az életedért ölsz.
Őrlődtem.
Én ezt… mindennap átélem.
Az egész életem erről szólt.
Mindennap eszembe jutnak a szüleim. Számomra mindennap tart a holokauszt.
Az emlék megmarad.
De jó ideje ott függött a fejem fölött az ítélet.
A fellebbezést visszautasították. A teljes csőd fenyegetett.
Kezdett egyre nehezebb lenni a helyzet,
de meg kellett tudnom az igazat.
Mivel a zsidó feljegyzésekben nem volt nyoma,
felmerült a kérdés, hogy egyáltalán zsidó-e.
Ha nem zsidó,
akkor valószínűleg katolikus.
Ha katolikus, hátha megkeresztelték.
A tárgyalásnál előkerült banki adatai szerint
Misha Defonseca 1937-ben született, anyja leánykori neve Donville volt,
és Etterbeekben született.
Etterbeek Brüsszel egyik elővárosa.
Felkerestem az etterbeeki plébániákat.
Evelyne elment az első helyre. Nem talált adatot.
Elmentem a következő helyre.
Mishának ott sem volt nyoma az anyakönyvekben.
A környéken lévő harmadik templomról…
Kiderült, hogy porig égett.
Amikor megtudtuk, arra gondoltam…
Ennyi volt. Biztosan elégtek az anyakönyvek.
De az iroda, a parókia
a szomszéd utcában volt.
Megvoltak az iratok.
Evelyne dátum szerint átnézte az összes, azon a környéken született gyerek adatait.
Két dolgot tudtam.
A születési idejét: 1937. május 12.
És az anyja nevét: Donville.
És abban a könyvben megtaláltam.
„Monica Ernestina Josephine De Wael…
Robert Henric Ernest De Wael
és Josephine Germaine Barbara Donvil lánya.”
Kiderült, hogy Misha apját De Waelnak hívták.
Ekkor úgy tűnt, a valódi neve Monique De Wael.
Nem a nevelőszüleitől kapta ezt a nevet, hogy elrejtsék a nácik elől.
Úgy tűnt, Monique De Wael néven született.
Katolikus volt. Katolikusnak keresztelték. Az apja neve De Wael volt.
De ez nem volt perdöntő bizonyíték.
Mert ekkoriban az elhunyt gyerekek neveit
zsidó gyerekeknek adták, hogy így védjék őket.
Lehet, hogy De Waelék bújtattak egy zsidó gyereket,
a saját lányuk pedig elhunyt.
- További bizonyítékra volt szükség. - Hogy folytatta?
Hányszor felteszem magamnak ezt a kérdést! Hogy folytassam?
Evelyne végiggondolta, hol találhat még bizonyítékokat.
Biztosan járt iskolába.
A könyvében azt írta, a villamossínek mellett volt az iskolája. Ezt kerestem.
A környéken sétálva megtaláltam az iskolát.
Az ajtó nyitva állt.
Bementem, és megkérdeztem,
szerepel-e Monique De Wael a nyilvántartásukban.
Már tövig rágtuk a körmünket,
véresre rágtuk az információkra várva.
Vagy szerepel a neve, vagy sem.
És ott volt a neve a nyilvántartásban.
Dewael, Monique.
Ez volt a végső bizonyíték.
Az anyakönyvi bejegyzés,
és hogy Brüsszelben járt iskolába.
Csörgött a telefon. Sharon volt az.
Sharon alig bírta türtőztetni magát.
Gyakorlatilag kiabált a telefonba: megvan a bejegyzés!
Meglett a bizonyíték.
Hazugságon kaptam.
Az életemet tönkretette…
Vége!
…a hazugságok hálója.
Tizenöt perc szünet, mindenki!
És lelepleződött a hazugság.
Kérhetnék egy üveg vizet?
Köszönöm.
Ez alapján a könyvben elmesélt történet darabjaira hullik.
Ekkor már tudtam, hogy nem az, akinek mondja magát.
Nem csak hogy nem zsidó gyerek volt, aki az erdőben bujkált a nácik elől,
hanem katolikus volt, és biztonságban ült az iskolapadban.
A farkasoknak közelében sem járt.
A közönségnek játszott. Pontosan tudta, mit csinál.
Egyértelmű volt, hogy ez nem csak valami ártatlan csúsztatás.
Ez egy több mint 20 évre kiterjedő óriási összeesküvés,
amelynek során hazugságokat hirdettek.
Ez nem az igazi Misha volt.
Sok mindent éreztem.
Haragot. Undort.
Történelemhamisítás. Hamis személyazonosság.
És mindezt a holokausztból való haszonszerzésért!
Valaki ellopta az életem egy nagyon fájdalmas részét.
Megrendített. Magam miatt.
A sok bújtatott gyermek miatt.
És a rengeteg, a holokauszt során elhunyt gyermek miatt.
A szülők miatt. Az én szüleim miatt.
Lényegében a teljes zsidó közösség miatt.
IGAZ TÖRTÉNET ALAPJÁN
TÚLÉLÉS A FARKASOKKAL RENDEZTE: VÉRA BELMONT
Amikor megtaláltuk a feljegyzéseket,
a könyv bestseller volt egész Európában.
A film akkor jött ki.
Túlélés a farkasokkal, ez volt a címe.
Te kit keresel?
Íme, Véra Belmont filmjének előzetese.
Csodás, hogy mindketten itt vannak: a film ihletője, és a kis Mathilde.
Úgy látom, elérzékenyült.
Újraéli a történetet, ha látja a filmet?
Pontosan így van. Nagyon nehéz.
Felismeri magát Mathilde játékában?
Teljes mértékben. Nagyon kifejező.
Csodálatosan játszik.
Nagyon jól átadja az érzelmeket.
Anyám gondolata segített, hogy ne adjam fel.
Van egy jelenet a filmben, amely számomra rendkívüli.
Amikor leesik a vonatról.
…egy gyönyörű, igaz történeten alapuló film.
Szuper vagy!
Egy csodás színésznő.
Nagyon megható történet.
Ez a történet hihetetlen, de igaz.
Csapó! Remek!
Párizsban mutatták be.
„Igaz történet alapján.”
Nálunk meg ott voltak a dokumentumok.
Úgy döntöttünk, bevállaljuk. Felrakjuk a blogomra,
és küldünk egy e-mailt valakinek Belgiumba.
Másnap arra ébredtünk, hogy minden ottani lap címlapon hozta.
A könyvből film készült. De az állítólagos önéletrajzból egy szó sem volt igaz.
Egy fiatal holokauszttúlélő elképesztő története volt.
Az igazsággal ledobtuk az atombombát.
A Túlélés a farkasokkal, a múlt hónapban bemutatott filmet ihlető bestseller…
Kiderültek a hamisítások.
…nem igaz történet.
Az egész hazugság.
Átverés volt.
Épület fényeit be!
Ahogy hazaértem, leültem a gép elé,
beírtam a nevét, és ott volt az egész.
Ez a gyönyörű történet hazugság volt.
Belgiumban, ahonnan származik,
történészek rájöttek, hogy Misha Defonseca valójában Monique De Wael.
Úgy éreztem, kimegy belőlem az élet.
Hogy?
Hogy lehet ez?
Dühös voltam.
Szomorú voltam.
Fájt.
Úgy éreztem, elárultak.
Kihasználtak.
Olyan közeli barátom volt,
hogy az egyik kölyköt is Mishának neveztük el.
Szívszaggató volt.
Egyszerűen szívszaggató.
Szia, kislány!
Becsaptak minket. Pont úgy, mint mindenki mást.
Hazudott arról, hogy a holokauszt túlélője.
Ezen elsírtam magam.
Misha Defonseca az együttérzésre játszott.
Ezért volt olyan csodálatos mesélő.
Együttérzés.
Ezen keresztül csapta be Misha Defonseca az embereket.
Együttérzés.
Zokogni kezdtem.
Úgy éreztem, kihasználtak, hazudtak nekem, és…
A hazudozás, a keserűség… minden rám szakadt.
Néhány szomszédunk komolyabb összegekkel is támogatta.
25-30 000 dollárról beszélek, hogy megtarthassa a házát.
A rabbiknál kalapolt adományért a zsinagógáktól.
Az egész közösségből…
Tudtommal egy ismerőse, egy szomszédja sem szólt hozzá ezek után.
Úgy éreztük, elárult.
Igen.
Egyfajta harag uralkodott el rajtam,
ami azóta sem múlt el teljesen.
A diákok, akik részt vettek a projektben,
aznap, amikor beléptem hozzájuk,
gyakorlatilag fellázadtak.
Egy őrjöngő tömeget képzeljenek el!
Őrjöngés, könnyek, üvöltözés.
A padokon álltak.
Elveszítettem a kontrollt,
pedig általában nagyon hatékonyan tudok fegyelmezni.
Azonnal felvettem Mishával a kapcsolatot. Őszinte és egyenes akartam lenni vele.
Azt mondta, ne aggódjak, mindig ezt csinálják vele.
Ez biztosan az amerikai kiadója műve.
Aztán jött a következő fordulat.
Ennél bizarrabb irányt nem vehetett volna.
Mondom, ilyet kitalálni sem lehetne.
Ha ez fikció lenne, mindenki azt mondaná, ilyen nincs a valóságban.
Minden újságíró a nagy fogásról álmodik.
AZ ÚJSÁGÍRÓ
Számomra az volt a kérdés, hogyha az előadott történet nem igaz,
akkor mi lehetett a valóság?
Lényegében annyit csináltam,
hogy végignéztem a brüsszeli telefonkönyvet,
és nagyjából 400 De Waelt találtam.
Elkezdtem sorban felhívni őket.
A 44. vagy 43. névnél
egy Emma De Wael nevű hölgybe botlottam.
A találkozás Emmával, Misha nagynénjével,
rendkívüli volt.
Nem vágott neki Európának a szüleit keresve?
Isten ments! Dehogy!
A nagyapjánál és a nagyanyjánál lakott.
Emma elmondta,
hogy az unokahúgának mindig is téveszméi voltak.
Mindenféle képzeletbeli világot talált ki magának.
Rendszeresen én mentem érte
az 56-os villamossal Anderlechtbe,
és elhoztam Schaerbeekbe.
Este meg visszavittem Ernest bácsihoz.
Emma De Wael elmondta az igazat arról,
hogy mi történt a háború során.
Hogy mi történt Robert De Waellal, Misha Defonseca apjával.
Robert De Wael a schaerbeeki városházán dolgozott.
A HADTÖRTÉNÉSZ
Igazi hazafi volt. Nagyon komolyan vette a tartalékos tiszti beosztását.
Jean-Philippe Tondeurt véletlenül ismertem meg.
De rengeteg anyaga volt
Misha Defonseca apjáról.
Elmentem megnézni az aktáját Robert De Waelról.
A németek 1940. május 10-én lerohanták Belgiumot.
Tizennyolc nap alatt összezúzták a belga hadsereget.
A király megadta magát, Belgium megszállás alá került.
Robert De Wael csatlakozott az ellenálláshoz,
és elkezdett partizánokat toborozni.
Az ellenállásban
Robert De Wael
részt vett a fegyvergyűjtésben,
hírszerző hálózatok megszervezésében,
és a megszerzett információk eljuttatásában a belga kormányhoz,
amely Londonba emigrált.
Robert De Wael sajnos nem túl diszkréten végezte a munkáját az ellenállásban.
A CSALÁD OTTHONA?
Sokat járt a szája.
Büszke volt arra, amit csinál.
Én is tudtam, hogy titkos dokumentumai vannak.
Még otthon is mutogatta őket.
Apám mondta neki, hogy vigyázzon jobban magára.
„Nem vagy elég óvatos!”
A letartóztatást kockáztatta.
Egy náci kollaboráns leleplezte,
és gyorsan le is tartóztatták.
Robert De Waelt, a feleségét, és 41 másik partizánt
deportáltak Németországba…
és a kölni Brauweiler börtönbe zárták őket.
A kölni börtön nagyon kemény hely volt.
A Gestapo kivallatta.
Ordított.
És Robert De Wael megtört.
Robert De Wael alkut kötött a kölni börtönben.
Az alku részeként átadta
ellenállásbeli harcostársai nevét.
Cserébe a felesége megmenekült,
és még egyszer láthatta lányát, Misha Defonsecát.
1942-ben, miután a németek akaratának engedve elárulta tiszttársait,
Robert De Wael még egyszer találkozhatott a lányával.
Ez pedig
a történet vége
Robert De Wael számára. Ezután deportálták.
Robert és neje, Germaine a német táborokban haltak meg.
Az áruló lányának hívtuk.
Mert azt mondták, az apja
a németek oldalára állt.
Schaerbeek önkormányzata állíttatott egy emléktáblát
a háború során elhunyt partizánoknak.
A lista alján Robert De Wael neve szerepelt.
Később kitörölték.
2008. február 22-én, amikor már minden tisztázódott,
nyilvánosságra hoztuk Robert De Wael történetének egészét,
beleértve az árulását
és Misha Defonseca hamis beszámolóját.
Néhány órával később
kiadtak egy nyilatkozatot.
Ez Misha Defonseca nyilatkozata.
„Az áruló lányának neveztek…
mert az apámról azt gyanították, kínzás hatására vallott.
Ez az én könyvem, az én történetem.
Nem ez a valóság…
de számomra ez volt a valóság.
Így éltem túl.
Bocsánatot kérek.
Egy dologra vágytam: kiadni magamból a fájdalmat.”
Éreztem az elutasítást.
De nem tudtam megfogalmazni magamnak.
A nagyanyámnak és a nagyapámnak sem.
Nem az a lány vagyok, akinek gondoltam magam.
De van, amikor…
amikor elgondolkozom.
Tényleg átéltem? Vagy nem?
Végig kell gondolnom.
Főleg, ha állatokkal vagyok.
Élénken él az emlékeimben, hogy a farkasokkal játszok a földön.
Látták a gyönyörű farkasaimat?
Örökre az én farkasaim maradnak.
Mindig mellettük leszek.
Még ha most már tudom is az igazat.
Mellettük maradok.
Egy buborékba kerültem. A saját világomba.
És ez a világ tele volt állatokkal.
Állatokkal, akik megvédtek az emberekkel szemben.
Visszahallgatva ezt az interjút,
feltűnt, hogy mi a legelső mondat.
Vannak annyira elképesztő történetek, hogy már hihetetlennek tűnnek.
Elképesztő, hogy ezzel indul az egész.
És aztán kiderült, hogy tényleg nem igaz.
A RÁDIÓS MŰSORVEZETŐ
Én hittem neki.
Semmit nem láttam a szemében,
ami miatt kétségbe vontam volna a szavait.
Rettegtem a németektől. Rettegtem…
Egy dolgot kerestem: még több igazságot,
ami megerősítené, amit hittem.
Visszagondolva borzongató az egész.
De számomra abban a pillanatban
az számított, hogy tisztelettel álljak az általa átélt dolgokhoz.
Úgy gondolom, világszerte mind egyetértünk,
hogy ez volt az emberi történelem legsötétebb időszaka.
Távol álljon tőlem, hogy megkérdőjelezzem!
Megkérdőjelezni valakinek az állítását, hogy túlélte a holokausztot,
szörnyen nehéz.
Az ember csak nagyon óvatosan mer ilyen kijelentéseket tenni.
De az, hogy mindent elhiszünk, valós veszélyt jelent
a történelemre,
és a valódi túlélők
történelmi valóságára.
A HOLOKAUSZTTÖRTÉNÉSZ
1996 decemberében
egy levelet és egy kéziratot kaptam Jane Danieltől.
A kézirat címe Misha: Emlékiratok volt.
Egy fiatal lányról szólt a holokauszt idején.
Felhívtam Jane Danielt,
hogy elmondjam, mi a probléma a történettel.
Azt mondtam neki,
én nem adnám ki a könyvet.
Az évek során sokat gondolkoztam rajta,
hogy Jane Daniel miért adta ki mégis a könyvet.
Nyilván abban reménykedett,
hogy a kéziratban leírtak igazak,
de láthatóan aggódott, hogy mégsem azok.
Úgy gondolom, a kapzsiság volt az,
ami útjára indította a történetet.
Misha és Jane Daniel kapzsisága.
Ahogy nőttek az eladási számok,
egyre több ember
elfogadta, hogy az emlékiratok valódiak és igazak.
Bevallom. A szörnyeteg az én teremtményem.
Ő az én szörnyetegem.
Ez a karakter az óriási együttérzésem terméke.
Szörnyű szenvedéseken ment keresztül.
Tiszteletre, sőt, bámulatra méltó.
Senki sem szereti bevallani, hogy becsapták. Én bevallom.
Becsapott. Hittem neki.
Mindenkit elbűvölt:
az amerikai igazságszolgáltatást, a bírókat, az ügyvédeket.
A történet mindenkire hatott.
A hiszékenység emberi dolog.
A hitelesség más kérdés.
Meg kell kérdőjelezni a dolgokat,
csak ekkor dönthetjük el, mi igaz, és mi nem az.
Megölt egy ember egy késsel?
Miután végignéztem egy kislány megerőszakolását.
Elég nagy már a távolság közöttünk,
hogy objektívebben láthassam Misha karakterét.
Amikor ezt láttam, rávetettem magam, mert megfordult, és felém indult.
Akkor egyetlen dolog járt a fejemben.
A túlélés.
Mert élni akartam.
Misha teremtett magának egy saját világot,
ami a saját meggyőződésein alapult.
Amikor a közelembe ért, gyomron szúrtam.
Össze-vissza kaszaboltam.
A torkát, az arcát.
Beborított a vér.
Borzasztó volt.
A könyv megírása során
újra kellett élnem
a rémálmaimat.
Misha a kényszeres hazudozásba menekült.
És ahogy telt az idő,
szép lassan
maga is a saját története fiktív szereplőjévé vált.
Minden egyes döfést
a kislányért tettem. A gyerekekért. A szüleimért.
Azt hiszem, mind szeretnénk hinni benne,
hogy Misha Defonseca tényleg azt gondolta,
hogy a holokauszt egyik túlélője volt.
Mert ha ezt elhisszük,
akkor nem voltunk annyira naivak.
Azért hittük el, mert ő is elhitte.
Sőt, azt is szeretnénk elhinni,
hogy a narratívája egyfajta felszabadító erővel bírt,
hiszen jóvátette a gyermekkori sérelmeit.
Szerintem ez ostobaság.
Nincs ebben semmi felszabadító.
Egyszerűen naivak voltunk.
Az egész kitaláció volt.
Mit érzek ma vele kapcsolatban?
Vegyesek az érzéseim. Vegyesek.
Úgy gondolom, ő a történet főszereplője, de nem volt egyedül.
Mások is kellettek hozzá,
hogy a történetéből bestseller legyen.
Ahogy most erről beszélek, a kutatásról,
hogy mennyi év telt el…
érzek némi szánalmat. Valamennyi szánalmat, igen.
És némi viszolygást.
Bár ez talán túl erős kifejezés.
És némileg meg is értem.
Nagyon nehéz gyermekkora lehetett a háború után.
Az apját árulónak kiáltották ki.
Kollaboránsnak.
A történetben áldozat, de gonosz is.
Mindkettő egyszerre. Ebben a történetben mindkét szerepet ő tölti be.
AZ IGAZI MISHA DEFONSECA MA IS MASSACHUSETTSBEN ÉL FÉRJÉVEL ÉS ÁLLATAIVAL
NEM VÁLLALTA A SZEREPLÉST FILMÜNKBEN
MIUTÁN KIDERÜLT, HOGY AZ EMLÉKIRATOK HAMISAK,
A JANE DANIEL ÁLTAL FIZETENDŐ KÁRTÉRÍTÉS EGY RÉSZÉT ELTÖRÖLTÉK
A feliratot fordította: Liptákné Tóth Sára