Downloaded from YTS.MX
ОРИГІНАЛЬНИЙ ДОКУМЕНТАЛЬНИЙ ФІЛЬМ NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Я досі пам'ятаю, як лежала у своєму ліжку,
з увімкненим нічником
і плакала через це.
Так мене вразила ця історія.
Міша Дефонсека відповідала всім критеріям
жінок, яких ми шукаємо для інтерв'ю в «Надзвичайних жінках».
Я просто зроблю паузу, тоді ввімкну. Зрозуміло. Добре.
Приготуйся.
Її історія почалася в Бельгії,
але жила вона в Міллісі, штат Массачусетс,
за тридцять кілометрів від радіостанції.
Зворотний відлік буде?
Три, два, один…
В ЕФІРІ
Чарівне 106,7…
Інколи історія така надзвичайна, що здається неймовірною.
Інколи смуток, котрий відчуває одна людина, настільки сильний,
що це пригнічує.
І мужність інколи така велична,
що робить смиренним.
В кінці 80-х ми жили в Міллісі вже 37 років.
Майже всі знали один одного.
І в нас з'явилися сусіди.
Це була пара з Бельгії — Моріс і Міша.
В Міллісі кажуть:
«Маленьке містечко, як велика сім'я».
Громада невелика, тому ми стали друзями.
Хочеш цьомну?
Міша була приємною людиною. Дуже дружньою і турботливою.
Я ніколи не зустрічала когось, хто б так ставився до тварин, як Міша.
В неї було багато кішок.
Однозначно ексцентрична особистість.
Якось ми пили чай
і вона розповіла мені про своє життя під час війни та після.
Дуже детально.
Зараз я розповім про життя маленької дівчинки, на ім'я Міша.
Одного разу вона чекала, щоб батько забрав її зі школи,
а він не прийшов.
У мене просто відвисла щелепа.
Замість нього жінка поплескала її по плечу і сказала: «Ходи зі мною».
Цю маленьку дівчинку забрали в дім сім'ї, яку вона не знала.
Їй дали нове ім'я та інший одяг.
За лише сім років життя
вона роками проходила
через окуповані нацистами країни, долаючи тисячі кілометрів,
в пошуках депортованих батьків.
Зараз Міша — доросла єврейка.
Вона мешкає біля Бостона.
Вона пережила Голокост.
І зараз вона тут, щоб розповісти свою неймовірну
історію мужності та виживання.
Я щодня думаю про батьків.
Мою маму звали Геруша,
а батька — Роберт.
Рувим на івриті.
А наше прізвище.
Не думаю, що взагалі його знала.
Я ніколи не дізналась, що з ними трапилось.
Ні куди вони вирушили, ні як померли.
Я не знаю цього до сьогодні.
Не шуміть, будь ласка.
Отже, Міша, розкажіть, як ви вперше
заговорили про такий ваш досвід.
Одного дня…
в синагозі…
з приводу Йом га-Шоа, Дня пам'яті Голокосту…
мене попросили розповісти про себе, розказати свою історію.
ХРАМ БЕТ ТОРА
Мій чоловік переконав мене,
сказавши, що це звільнить мене.
Коли я підійшла до біми,
я раптом усвідомила, що розкажу про це вперше.
Я розридалася.
І повільно, затинаючись, я почала розповідати.
Мені було холодно, але я мусила продовжувати йти.
Крок за кроком.
Це — виживання.
Потрібно йти вперед,
крок за кроком.
Мене ніби заворожили.
ПОДРУГА
Ніхто не знав, що вона пережила Голокост.
В мене були сльози на очах.
Вона була голодна. Вона змерзла. Їй було самотньо. Вона хотіла до батьків.
Як вона вижила?
Я казала собі:
«Вони думають — я жива».
«Якщо це так, то я не можу не виправдати сподівань»
«Тому я повинна продовжувати».
Стояла мертва тиша.
Розповідь зачарувала всіх присутніх.
Я не очікувала такого почути.
Коли Міші було сім років, її батьків арештували нацисти.
Їй сказали, що їх депортували.
Про неї піклувалась католицька сім'я,
на прізвище де Ваель.
Там їй було безпечно.
Вони дали їй нову особистість — Монік де Ваель.
Цей обман її врятував.
Але в них вона почувалась чужою.
Я опинилась в родині, котра мене не любила.
Це щонайменше.
Вони мене ненавиділи. Називали нікчемою.
В тій прийомній родині був дідусь,
який був добрим до неї.
Він сказав мені, що мої батьки в Німеччині.
На компасі він показав, що це на сході.
Німеччина не здавалась такою далекою.
В цей момент Міша прийняла приголомшливе рішення.
Котре перевернуло усе її життя.
В сім років вона вирішила
піти в Німеччину на пошуки батьків.
Тож, вона взяла компас, трохи припасів
і попрямувала на схід.
Я чітко знала чого хотіла.
Мені потрібне основне.
Потрібна їжа, трохи води,
ніж для захисту.
Першої ночі я спала під мостом.
Він був неподалік від дому.
Думаючи про це зараз, розумію всю свою наївність.
На карті Бельгія була маленькою, а Німеччина дуже близько.
Але якби я повернулась, що б знайшла?
У мене позаду нічого не було.
У мене була мета — знайти своїх батьків.
Тож, я мала її досягнути.
Наближаючись до кожного села, я бачила спустошення.
В дитинстві вона багато пережила:
переховувалась від нацистів,
блукала лісами на самоті,
крала їжу,
замерзала від холоду…
У неї було жахливе дитинство.
І воно її травмувало.
Убивства…
Я бачила убивства.
Мертвих людей.
Це було справді жахливо.
Я мріяла побачити батьків.
Тому залишалась глибоко в лісах, подалі від війни.
Переховуючись в лісах, вона була якнайдалі від людей,
яких відправляли в концтабори.
Вона була далеко від жахіть,
які відбувалися в містах.
Вона була поміж птахів та квітів.
Вона казала, що саме це її врятувало.
Я повністю віддалася дикій природі.
Я бачила прекрасний світ тварин…
мирних,
котрі спокійно живуть,
їдять тоді, коли голодні.
Не вбивають без необхідності.
Баланс був таким…
правильним.
З тваринами не треба було слів.
Ми були поряд
в тиші
та розумінні без слів.
Я подумала: «З цього вийде захоплююча книга».
ВИДАВЕЦЬ
Це було на початку 90-х.
У мене було невелике видавництво.
Не невелике, крихітне.
Я шукала новий проєкт.
Я першою сказала:
«Можна зробити це суспільним надбанням? Вивести на новий рівень?»
«Мабуть, я можу зробити з цього щось велике».
«Для цієї історії є ринок збуту».
Бо в ній був неймовірний сюжетний поворот.
Пам'ятаю, мене якраз упіймав фермер,
який побачив, що я краду їжу з його поля.
Я втікала налякана.
А він біг за мною.
Коли ти біжиш, рятуючи життя, ти біжиш щосили.
І раптом
я відчула, що хтось спостерігає за мною.
Я повернулася і…
І побачила цю чудову тварину.
Для мене вона була, як великий собака.
Вовк здавався самотнім, а мені був потрібен супутник.
Це була красива, сіра вовчиця.
Я заглянула в торбину з їжею
і дала шматок вовчиці.
Та вона не взяла.
Пройшов час,
та все ж невдовзі ми йшли паралельно.
Я змогла побачити її щедрість…
оцінити її силу.
Я змогла жити з нею.
Вона була мені як матір.
Значно пізніше вже була ціла зграя вовків.
Не знаю, як довго я була з ними.
Вони прийняли й оберігали мене.
Це був неймовірний поворот сюжету. «Хтось коли-небудь чув подібне?»
«Ого, оце так історія».
ЗНАВЕЦЬ ВОВКІВ
«ВОВЧА НИЗИНА», ІПСВІЧ, МАССАЧУСЕТС
Міша дуже відрізнялася від більшості людей, яких я зустрічала.
Моїм першим враженням було:
«Мабуть, вона мала бути твариною».
«Або в неї дух тварини».
Вона розповідала, що зграя її прийняла, але сприймала як члена нижчого рангу,
і їй доводилось поводитись покірно,
щоб…
бути з ними.
Міша розказувала, що переважно альфа-самець їв першим.
Інші лежали навколо туші, чекаючи своєї черги.
Вони залишали невеликі шматки
біля неї, коли закінчували їсти.
Вовки з'їдають десять кілограмів м'яса за раз.
Цих решток мені було цілком достатньо.
Тримай.
Йди вечеряй. Ось там.
Ми стали близькими друзями.
Знайшла. Молодець!
Вона приїжджала кілька разів.
Годувала їх шматками м'яса з руки.
Думаю, вони відчули, що Міша —
їхній друг, а не ворог.
Вона з ними так поводилась,
ніби належала до них.
У мене не було причин зупинятись.
І я йшла щодня.
День за днем, місяць за місяцем.
В мені завжди була надія знайти батьків,
тому що я вважала: «Я досі жива.
Якщо я, дитина, зуміла вижити, то вижили й мої батьки».
І ця віра допомагала мені продовжувати.
Я думала, що це моральний наратив.
Битва між добром і злом, невинною дитиною і злими нацистами.
І дитина вижила.
В цьому були якісь міфічні елементи.
Це може перетворити моє видавництво, «Mount Ivy Press»,
з невеличкого місцевого у видавництво світового масштабу.
Тому я запитала Мішу, чи зацікавлена вона в публікації своєї історії.
Я торкнулась питання дуже невпевнено.
Після всього, через що я пройшла,
я навчилась не довіряти людям.
Не думаю, що вона була сильно вражена мною,
та на це й не було причин.
До цього я видавала юридичну, фінансову літературу,
не зовсім її напрям.
Я відмовлялась більш як два роки,
але мої друзі та громада казали: «Міша, зроби це».
«Для майбутніх поколінь».
ПРОЛОГ ОЗИРАЮЧИСЬ ТЕПЕР НАЗАД…
Я знову опинилась в пеклі.
Це був болючий процес,
але її ніби щось підштовхнуло розказати цю історію.
Свого роду очищення.
Всі стали в чергу.
Всі іноземні видавництва, одне за одним.
Ми продавали права на переклад по всьому світу.
Мій агент повернувся з Каліфорнії і сказав: «Її хоче Дісней».
Крапка. «Вони її хочуть».
ГОЛЛІВУД
Вона була дуже затребувана.
ОПРА
Коли у квітні 1997 книга вийшла друком,
я сказала: «Побачимо, чи зацікавиться Опра».
Це один з моїх улюблених моментів за весь час на телебаченні…
В той час Опра вела свій читацький клуб. І якщо ви серед книг Опри,
вам було гарантовано мільйонні продажі. Це був джекпот.
Тож, зустрінемось тут через місяць…
Вони зацікавилися.
Я це люблю!
Тож це велика справа.
І ми почали казати:
«Ми стаємо справжнім бестселером».
«ВОВЧА НИЗИНА»
Джейн Деніел сказала мені, що Опра розглядає можливість розповісти про Мішу,
запитала чи можна їм привезти знімальну групу, щоб зняти Мішу з вовком.
І я сказала: «Звісно можна».
ШОУ ОПРИ ВІНФРІ ЗНІМАЛИ У «ВОВЧІЙ НИЗИНІ»
Перш ніж увійти до вольєра, я сказала Міші,
що це дорослий вовк, дуже великий самець.
Його звали Петро.
Зайшла тільки Міша.
Звукооператор перехилив мікрофон через паркан, але не зайшов.
Міша присідає і годує вовка сиром.
А вовк дуже дружній.
Все йде чудово.
І тоді вовк вирішує покласти лапи їй на плечі.
Петро вистрибнув їй на плечі,
а був він набагато вищим від неї.
Потім раптово, дуже швидко вовк відкрив пащу…
і взяв до рота її голову.
Дуже обережно.
Ікла на обох скронях.
Я не відчувала страху.
Знаєте, ніхто мені не казав про великого злого вовка.
Вовк тримав її за голову хвилину. Ми затамували подих.
Продюсер Опри з такими очима…
А потім, як швидко це сталось,
так і закінчилось.
В цей момент Міша повертається і голосно виє.
В мене мурашки, коли я розказую це.
І позаду, далеко позаду, з задньої частини загону
ми почули…
виття у відповідь.
Коли вона завила, вони їй відповіли.
Ось воно. Як бачите.
Зв'язок між людиною і вовком.
Я це бачила. Це було неймовірно. Шокуючий момент.
Вони зробили багато цікавих знімків вовка.
Я подумала: «Це буде чудове шоу».
Наступним кроком була поїздка в Чикаго для запису в студії.
Усе йшло, як по маслу.
А потім я почала помічати певну напругу
між Мішою та Джейн.
З часом все ставало не так добре.
Книга продавалась не дуже.
Міша і Моріс, її чоловік, відчували фінансові труднощі.
СУСІДКА
Тоді вона почала продавати речі з дому.
І…
Було шкода, що вони усе втрачають.
Вона увесь час повторювала: «У мене немає грошей, немає нічого».
«Джейн Деніел погана».
Мені стало прикро,
а тоді одного вечора Міша сиділа за моїм столом і сказала,
що не хоче йти на «Шоу Опри Вінфрі».
Я сказала: «Ого, Міша, я цього не розумію».
Міша раптово відмовляється від співпраці,
не відповідає на дзвінки, відмова за відмовою.
Вона не хоче їхати, їй незручно,
їй немає на кого залишити тварин вдома.
Джейн зробила мене такою нервовою, невпевненою в собі.
Мій чоловік багато разів казав їй:
«Не можна так настирливо з людиною, яка таке пережила».
Ну ж бо. Це ж Опра.
Знайди когось, щоб доглядав за тваринами.
Будеш більш досяжна.
«Ні».
Повернулись спогади, погані спогади.
Мені снилися жахіття. Я дуже хвилювалась.
Ми все спробували.
Я писала їй записки й казала: «Це мільйонні продажі».
«Ні».
Я думала: «Це божевілля».
«Будь-який інший автор з величезним задоволенням зробив би це».
Але так не сталось.
Через рік після виходу книги
у двері постукали і я отримала велику посилку.
Це Міша подала на мене позов.
Я думала: «Боже мій».
Все зупинилось. В жодній країні не хотіли вести з нами справи.
На цей проєкт був судовий позов.
Коли я вперше зустріла Мішу,
я відчувала себе дуже зобов'язаною, через обставини справи.
АДВОКАТ
Мені було зрозуміло,
що дещо було зроблено неналежно, незаконно й обманним шляхом.
Міша вимагала повернення авторських прав на її ім'я
та усіх виплат, які їй належали за продані книги.
Джейн Деніел побачила в моєму житті золоту жилу
і скористалася нею.
Було стільки гніву та образи між сторонами,
до того моменту, коли я долучилась.
Було важко вести перемовини.
Було зрозуміло, що справа дійде до суду. Без нього ніяк.
ВЕРХОВНИЙ СУД ОКРУГУ МІДДЛСЕКС, МАССАЧУСЕТС, СЕРПЕНЬ 2001
У залі суду було багато драматизму.
Атмосфера була досить напруженою.
Звичайно, підняли питання грошей.
Ми виявили, що Джейн Деніел створила компанію на островах Теркс і Кайкос,
так що роялті, що надходили з-за кордону,
йшли одразу на її рахунок і не виплачувались.
У нас була документація,
заяви по роялті вказували, що їй платили.
У нас були анульовані чеки, які вказували, що їй платили.
Тому на все, що вона казала, ми мали документальне спростування.
Але вона ж не могла брехати.
Ну ви знаєте: «Де гроші?». Думаю присяжні були дуже прихильні.
Присяжні були шоковані.
Перед вами людина, яка в дитинстві пережила Голокост
і написала про це мемуари.
Ця історія їх зацікавила та захопила.
Міша була хорошим свідком.
Все, що я пережила, є в рукописі,
бо це моє життя.
Мене зображали монстром.
Я подумала: «Все йде не дуже добре».
Джейн завжди боролась. І добивалась чого хоче.
Суд тривав десять днів. І це було виснажливо.
Суддя питає присяжних: «Яке ваше рішення по першому пункту обвинувачень?»
Присяжні проголосували за Мішу одноголосно по усіх пунктах.
Зрештою вони винесли жахливий вердикт для мене.
Почути цифру було просто приголомшливо.
22,5 мільйона.
Це був дуже значний вердикт.
Я оптимістична людина, але це вдарило по мені як тонна цегли.
Я була шокована.
Я сказала: «Ви жартуєте?»
Грошові збитки, завдані Джейн Деніел,
в основному ґрунтувалися на свідченнях Джейн Деніел.
Мала бути Опра, був якийсь контракт з Діснеєм.
Були речі, про які свідчила Джейн Деніел,
щоб підняти рівень відшкодувань
набагато вище того, що здавалося прийнятним для такої книги.
Тож усі звернули увагу.
Люди люблять великі вироки.
Дісней провалився. Опра провалилась.
Не було мільйонів доларів.
Становище було нестерпним.
Жорстокий експлуататор жертви Голокосту.
В цю мить ваш світ розвалюється.
Після суду
настав найгірший період мого життя.
Врешті-решт я пішла на психотерапію, мені діагностували ПТСР.
Мене мучило жахливе безсоння.
Я чіплялась за життя.
Мого видавництва не стало. У мене відібрали авторські права.
У той момент я була знищена.
Врешті я зробила детальний аналіз, що ж трапилось,
оглядаючи шматок за шматком.
Я була в офісі свого адвоката, переглядаючи старі записи та документи.
Я не мала уявлення, що шукаю.
Я відкрила файл, це був банківський рахунок Міші.
Написано Мішею, з її підписом.
А там написані…
дата і місце народження, заповнені рукою Міші,
дівоче прізвище матері.
ІМ'Я — ДОНВІЛЬ
І раптово мене ніби осяйнуло.
Вона знає, хто вона. Вона знає, де народилась.
Вона знає, хто її матір.
Вона нібито цього не знала, втратила все під час війни.
Щось тут не сходиться.
Очевидно, вона знала про себе набагато більше, ніж розповідала мені.
Що ще може бути неправдою?
Мене вже дістали суди та адвокати.
Життя перевернулося з ніг на голову. Я хотіла повернути його.
Якщо я зможу довести, що вона не та, за кого себе видає,
Я скасую рішення суду.
Була глибока зима. Дні були короткі.
Я стояла на кухні
і думала: «Я маю щось зробити».
Я почала згадувати все, що сталося.
Як я з нею познайомилась, що трапилось тоді чи тоді…
З чого почався процес?
І тоді я подумала:
«Я напишу книгу про цю справу. У формі блогу».
Я напишу свої спогади про її спогади.
І може хтось їх прочитає.
Такий постріл навмання.
Наступного дня я прокинулась,
ввімкнула комп'ютер і побачила лист.
В якому було сказано…
«Думаю, я можу допомогти вам з'ясувати правду».
ГЕНЕАЛОГ
Я зробила часову шкалу Міші з різноманітних фотографій.
Спершу з книги,
а потім з інших фото з інтернету,
щоб я могла отримати уявлення про її життя.
Я хотіла знати, хто вона.
Хто ця особа, котра зруйнувала моє життя?
Я намагалася проаналізувати кожну фотографію,
щоб побачити, яку інформацію я можу з неї отримати.
Першою підказкою було твердження Міші, що їй було сім років,
коли вона потрапила в прийомну сім'ю.
В американському виданні була серія
так званих «поліфотографічних зображень».
І ці поліфото були зроблені в той час.
Я поглянула на фото і сказала:
«Ні, вона тут не виглядає на сім років».
«Більше схоже на три чи чотирирічну дитину».
Великий бант у волоссі, пишний одяг і пухлі щічки.
Щось не так.
ЕРНЕСТ І МАРТА
Наступне фото, на яке я глянула,
було за словами Міші зображенням її прийомних дідуся і бабусі.
Судячи з розповіді, він — селянин.
Я придивилась до рук дідуся, котрі були доглянутими.
Не виглядали, як руки селянина.
А на одному з пальців у нього був перстень.
Не схоже на річ, яку носитиме селянин.
А маленький собака на колінах у бабусі
виглядає як кімнатний, а не дворовий.
Я подумала: «Це дивно».
А коли я почала порівнювати американське та французьке видання.
Я дивилась на імена, місця і дати.
Це був чіткий знак.
Вона подзвонила і сказала:
«Ти помітила, що ім'я Міші відрізняється у французькому виданні
від імені в американському?»
В американському виданні ім'я її
прийомної сім'ї було «де Ваель».
Шерон одразу зауважила, що у французькому виданні
прийомна сім'я дала їй ім'я «Валле», В-А-Л-Л-Е.
МОЄ НОВЕ ІМ'Я
Чому у тебе різні імена?
Занадто багато розбіжностей,
зміна імен, фотографії та інше.
Підозріло, так.
Однозначно підозріло.
Випийте води, якщо хочете. Розслабтесь. Я знаю, що це діє на нерви.
ІНТЕРВ'Ю МІШІ
Якби її історія була правдивою, а я сумнівалась в ній,
то є щось особливо…
зле в тому…
щоб не вірити тому, хто каже правду
про щось жахливе, що з ним сталося.
Яка безсердечність потрібна, щоб сказати: «Я тобі не вірю».
І в шкоді, яку ти можеш нанести, роблячи це.
Так я думала.
З іншого боку, я думала і так: «Занадто багато розбіжностей».
Навіщо ти кажеш неправду…
якщо ти не божевільна?
Можливо вона настільки травмована, що втратила зв'язок з реальністю.
Як багато це пояснює? Я не знаю.
Тоді мені були потрібні відповіді.
Нам потрібно до Бельгії.
БРЮССЕЛЬ, БЕЛЬГІЯ
Шерон була знайома з бельгійським генеалогом,
котра також пережила Голокост.
Як виявилось, вона виросла в тому ж регіоні, де жила Міша за її словами.
Під час війни я також була серед дітей, яких переховували.
ТА, ЩО ПЕРЕЖИЛА ГОЛОКОСТ
Я пішла в католицьку школу
і стала гарною маленькою бельгійською католичкою.
Я не пам'ятаю, щоб мені хто-небудь говорив,
що сталось з моїми батьками.
Я не пам'ятаю зовсім нічого.
Десь в сорок я пережила щось схоже на нервовий зрив…
що і привело мене до з'ясування, що ж зі мною сталося насправді,
з моїми батьками та родиною.
І я розпочала пошук.
Я дізналася, що мого батька депортували до Аушвіцу у вересні 1942.
Мою маму арештували у жовтні в Брюсселі
і теж депортували до Аушвіцу.
Мені сказали, що вони не повернулись.
Тож я поїхала до Аушвіцу.
Я бачила табір…
де не було ані живої душі.
Камера… газові камери було підірвано.
Я знайшла кілька свічок, які ми називаємо yahrzeit,
котрі догоряли в деяких газових камерах.
Коли я вже йшла,
у мене була зірка Давида з сухих квітів.
Я просто не знала…
куди її покласти.
Я не могла покласти її до монумента.
Тож, врешті, я вибрала…
маленький ставок.
Туди я її опустила.
І я думаю, що саме в той час я…
Вибачте.
Так я залишила батьків спочивати в мирі.
Моїх батьків, бабусю та кузину.
Евелін сама пережила Голокост.
Її історія була дуже схожа на Мішину.
Отже, вона була ідеальною людиною, щоб дізнатися, що відбувалося.
У французькому виданні прийомна сім'я носила прізвище «Валле».
А в американському виданні прізвище прийомної сім'ї було «де Ваель».
БЕЛЬГІЙСЬКА КОРОЛІВСЬКА БІБЛІОТЕКА
Щоб узгодити зміни імен,
Евелін переглянула міські довідники
за 1930-і, 1940-і.
Не менше трьох днів я розшукувала Де Ваелів та Валле.
Імені Валле в довідниках не було.
Прізвища Валле не існувало.
Де Ваель, так.
Було багато Де Ваелів. Дуже багато.
Тоді ти починаєш думати,
французьке видання було в продажі в Бельгії,
і якщо щось в її історії не є правдою,
для неї було важливо не називати справжнього імені в цьому виданні.
Там міг бути хтось, хто б сказав: «Я знав сім'ю де Ваель».
«Я знаю, була вона тут чи ні, або чи зникла під час війни».
Той факт, що вона змінила ім'я у Франції та Бельгії
з де Ваель на Валле,
доводить мені, що вона щось приховує.
Ми з Шерон глянули на це і сказали:
«Щось не так в цій історії».
Отже, в цей момент книга була передана французькому видавцеві,
який опублікував її двадцятьма мовами.
Вона стала бестселером по всій Європі.
Школярі всіх французькомовних країн читали її.
У 2005
я планувала створення,
у якості професора психології,
проєкту на основі історії цієї дитини,
який дослідив би усі ці пригоди.
ВЧИТЕЛЬ
Проєкт став велетенською,
неймовірною виставкою.
Тоді в нас виникла ідея спробувати привезти її до Бельгії.
МАРІ-КЛЕР МОММЕР
Ми дивились, як вона виходила з потягу.
Це було захоплююче видовище.
Вона була одягнена у блакитне…
як яскрава канарка
у всіх її барвах…
з двома…
ні, трьома великими валізами!
Вона підійшла до мене вся сяюча і яскрава.
Вона одразу ж проявляє дуже енергійний характер,
гостинний і щедрий.
Коли Міша прибула на виставку,
вона була вражена.
Мене про це не попередили, тому, коли я прийшла на виставку,
я розридалася, тому що це мене глибоко зворушило.
Вона була дуже рада бути там.
Але з іншого боку,
ми бачили її смуток
і сльози.
Це було дуже емоційно.
Нас усіх справді зачепила її історія
і ми всі хотіли подарувати трохи радості цій жінці,
показуючи свою винахідливість
і нашу сміливість також,
щоб передати свої почуття.
В книзі Міша розповідає, що її батьки були арештовані разом
нацистами й депортовані.
Хоча вона не знала їхнього прізвища, їхні імена були Рувим і Геруша.
Потім Шерон каже:
«У мене є доступ до нацистських записів про депортації».
«Я візьму ці два імені
і гляну, чи були ці дві людини
депортовані більш менш одночасно».
Коли ми перевірили списки депортованих,
такого подружжя ми не знайшли.
Я страшно сумувала за батьками.
Моє лице було вкрите багнюкою.
Деколи вночі я кричала від холоду.
Згодом
я отримала другий шанс.
Я вижила, бо не довіряла нікому.
Тому що уникала
контакту з людьми.
АРХІВ ЖЕРТВ ВІЙНИ БРЮССЕЛЬ
Впродовж війни Комітет захисту євреїв
складав списки схованих єврейських дітей,
з іменами їхніх рятівників та батьків.
Ці списки зараз в архівах Служби жертв війни.
Була реальна небезпека,
що ці списки потраплять до нацистів.
Дітей знайдуть
і уб'ють.
Але зроблене це було розумно.
Були чотири окремих брошури.
Щоб знайти дитину, потрібні були усі чотири.
Але всі вони були у різних місцях.
Навіть якби нацисти знайшли якийсь буклет,
вони б не могли знайти дитину,
але в кінці війни,
маючи ці брошури,
можна було дізнатися, чия це дитина.
І так я шукала батьків Міші.
Імен батьків не було.
Так я дізналась, що тут щось не так.
І в списках схованих дітей
не було імені «Міша», і прізвища «де Ваель»,
це точно.
Її ніде не було згадано.
Історія Міші набула ефекту снігової лавини.
Було продано мільйони примірників.
А потім нам довелось працювати над підготовкою конференцій, кликати її.
Тому ми завжди були разом.
В той час вона часто поверталась з нами додому.
Вона їла з нами. Була як член сім'ї.
Ми провели близько десяти заходів.
Звісно ми брали її з собою.
Її радо запрошували організатори,
завжди з добротою та приязністю.
Всі виходили з конференцій…
засліплені цією особою.
Я справді застрягла.
Жодних знахідок, але і жодних доказів.
Жодних доказів.
Так що це був момент, коли я подумала, що її могли не задокументувати.
Деяких дітей переховували, але не обов'язково через організацію.
Яка б незвичайна не була її історія,
я повинна була мати на увазі,
що вона могла бути схованою єврейською дитиною.
Ми поговоримо про цю дивну і неймовірну історію.
З нами Міша Дефонсека. Привіт.
Привіт.
Дякую, що прийшли розповісти нам свою історію.
Ставки зростають. Я починаю хвилюватися.
Я відчуватиму провину, якщо це правда,
за те, що копалась в її минулому.
А що якщо це правда?
Міша Дефонсека є свідком Голокосту.
Привіт.
Як несправедливо кидати їй виклик.
І якщо це в основному правда, але не зовсім правда,
як несправедливо не поважати те, через що вона пройшла.
Ви повинні пройти через всю цю трагедію
і всі ці жахіття.
Це дуже боляче.
Я відчувала, ніби мене вибрали на роль, на яку я і не пробувалася.
Я не хотіла цю роль. І брати участь у виставі.
Я пізнала ненависть
і жагу вбивства,
тому що це моє життя проти його.
Це поїдало мене.
Особисто я…
живу цим кожен день.
Воно забрало усе моє життя.
Я думаю про батьків щодня і для мене
кожен день — це Голокост.
Спогади залишаються.
Але цей вирок суду висів у мене над головою вже давно.
Я програла апеляцію.
Я постала перед ймовірністю мого повного знищення.
Ситуація ставала зовсім некомфортною,
та я мусила дізнатись правду.
Тож ми не мали єврейських записів на її підтримку
і виникло запитання: «Можливо вона не єврейка?»
Якщо вона не єврейка,
то, швидше за все, католичка.
Якщо католичка, то, мабуть, хрещена.
Банківський запис Міші Дефонсеки з документів суду
показував, що вона народилась в 1937,
в Еттербеці, а дівоче ім'я її матері було Донвіль.
Еттербек — передмістя Брюсселя.
Тож в Еттербеці я шукала церкви.
Евелін пішла в першу церкву. Записів там не знайшла.
Пішла в іншу…
Теж не було записів про хрещення, які б збігалися.
І в третю церкву в тому районі…
Як виявилося, церква згоріла дотла.
Коли ми про це дізналися, я подумала…
«Мабуть, це кінець, тому що записи, ймовірно, знищені вогнем».
Але адміністративна будівля — парафіяльний будинок,
був на сусідній вулиці.
Вони збереглися.
Евелін переглядала дата за датою усіх дітей, народжених в цій парафії.
Я знала дві речі:
її дату народження — 12 травня 1937,
і прізвище матері — Донвіль.
І в тій книзі я її знайшла.
«Моніка Ернестіна Жозефіна де Ваель…
донька Роберта Генріха Ернеста Де Ваеля
і Жозефіни Германи Барбари Донвіль».
Одкровенням було те, що батька Міші звали де Ваель.
Тобто, схоже, що Монік де Ваель — це її справжнє ім'я.
Його не давали їй прийомні батьки, щоб врятувати від нацистів.
Схоже вона народилась Монік де Ваель.
Вона була католичкою. Хрещеною католичкою.
Її батьком був де Ваель.
Однак це не було переконливим доказом.
В ті часи брали імена мертвих дітей
і давали єврейським, щоб сховати їх.
Можливо Де Ваелі взяли сховану дитину,
а їхня рідна донька померла.
Потрібно було більше доказів.
То що ви вирішили робити далі?
Не для запису, це хороше запитання.
Що ж мені робити далі?
Евелін міркувала: «Гаразд, де ще я можу знайти докази?»
Вона мала ходити в школу.
Я спробувала знайти школу вздовж трамвайної колії, згаданої нею в книзі.
І йдучи повз, я натрапила на школу.
Двері були відчинені.
Я увійшла і запитала,
чи є у них записи про когось, на ім'я Монік де Ваель.
Отже, ми гриземо нігті,
нервуючи в очікування цієї інформації.
Або у нас будуть записи, або ні.
І в реєстраційній книзі було її ім'я.
«Де Ваель, Монік».
Це був, так би мовити, остаточний доказ.
І свідоцтво про хрещення
і відвідування нею школи в Брюсселі.
Я підійшла, зняла слухавку, це була Шерон.
Шерон насилу стримувала хвилювання.
Вона практично кричала в слухавку: «У нас є записи!»
Це був незаперечний доказ.
Я впіймала її на брехні.
Мені зіпсували життя…
Кінець.
цілою павутиною брехні.
Перерва 15 хвилин.
І ось видно, що це брехня.
Можете дати мені пляшку води?
Дякую.
Я подумала: «Тепер вся історія в її книзі розвалюється на частини».
В цей момент я зрозуміла, що вона не та, за кого себе видає.
Вона не просто не єврейська дитина, яка ховалася в лісі від нацистів.
Вона дитина католиків, яка безпечно відвідувала школу.
Вона навіть не підходила до вовків.
Вона грала на публіку. І прекрасно знала, що робить.
Тепер ми бачимо, що це не невинна брехня.
Це велика двадцятирічна змова
з метою поширення чогось, що було повною й абсолютною брехнею.
Це не була справжня Міша.
У мене було багато почуттів.
Злість. Огида.
Я побачила фальшиву історію, фальшиву особистість,
спосіб заробляти гроші на Голокості.
Хтось украв дуже болючу частину мого життя.
Я відчула це за себе, за моїх…
за усіх схованих дітей,
усіх мертвих дітей за час Голокосту.
За усіх батьків, за моїх батьків
і, фактично, за усю єврейську громаду.
«ВИЖИТИ СЕРЕД ВОВКІВ» 2007 РЕЖИСЕР ВІРА БЕЛЬМОН
Коли ми отримали ці записи,
книга була велетенським бестселером по всій Європі
і якраз мав вийти фільм.
Фільм називався «Вижити серед вовків».
Ось він, трейлер фільму Віри Бельмон.
Як зворушливо бачити вас обох тут, справжню людину і маленьку Матильду.
Ви здаєтесь дуже емоційною.
Ніби ви переживаєте цю історію кожен раз, коли бачите ці образи?
Саме так. Справді. Це дуже важко.
Впізнаєте себе в грі Матільди?
Абсолютно. Все дуже добре передано.
Вона грає неймовірно.
Дуже добре передає емоції.
Мене підтримувала думка про матір.
У фільмі є сцена, яка здається мені незвичайною.
Та, де вона випала з потяга…
прекрасний фільм, натхненний правдивою історією.
Ти чудова.
Прекрасна актриса.
Ця історія дуже зворушлива.
Неймовірна історія і водночас правдива.
Знято! Чудово.
Прем'єра була в Парижі.
«Засновано на реальних подіях».
І ось ми тримаємо ці документи.
Тож ми подумали: «Почнемо з цього. Розмістимо це в блозі
і напишемо комусь в Бельгію».
Наступного ранку
вибухнули перші шпальти усіх газет.
Книга, потім фільм, нібито автобіографія,
все виявилось брехнею.
Це була неймовірна історія дитини, яка пережила Голокост.
Ми скинули бомбу правди. І вона влучила.
«Вижити серед вовків», бестселер, який надихнув нещодавній фільм…
І вся ця фальшивка вибухнула.
…не є правдивою історією.
Це все — брехня.
Це була велика афера.
Світло в студії.
Я прийшла додому і негайно кинулась до комп'ютера,
вписала її ім'я і там було все.
Але красива історія була повною брехнею.
В Бельгії, країні походження,
історики з'ясували, що Міша Дефонсека насправді Моніка де Ваель.
Здається, я відчула, як кров просто витекла з тіла, розумієш?
Як…
Як таке можливо?
Я була зла.
Засмучена.
Мені було боляче.
Відчувала себе зрадженою.
Використаною.
Вона стала такою близькою подругою,
що коли у нас народилися вовченята, ми назвали одного «Міша».
Моє серце було розбите.
Розбите на друзки.
Привіт, дівчинко.
Нас обдурили,
як і всіх інших.
Той факт, що вона збрехала про те, що пережила Голокост,
змусив мене плакати.
Міша Дефонсека скористалась співчуттям.
Так вона стала чудовим оповідачем.
Співчуття.
Ось як Міша Дефонсека змогла обдурити людей.
Співчуття.
Я розридалась.
Я просто відчувала себе такою використаною й обдуреною…
Брехня і гіркота, все випливло назовні.
Деякі з моїх сусідів давали їй досить великі суми грошей.
Мова йде про 25-30 тисяч доларів, щоб зберегти будинок.
Вона ходила до рабинів і просила про допомогу від храму.
Вся громада…
хто її знав, ніхто з нею більше не розмовляє.
Всі почувались зрадженими.
Так.
В мені з'явився такий гнів,
який мене так ніколи й не полишив.
Студенти, які брали участь в проєкті,
в день коли я увійшла в клас,
почали бунт.
Уявіть собі збунтовану юрбу.
Слова, сльози, крики.
Вони стояли на лавках.
Я їх не контролювала,
а я зазвичай дуже добре справляюсь зі студентами.
Я відразу ж зателефонувала Міші.
Я хотіла бути чесною і щирою з нею.
А вона сказала: «Не хвилюйся. Зі мною завжди так чинять».
«Це, мабуть, справа рук видавця з Америки».
І тут в історії стався наступний поворот.
Все не могло стати ще більш дивним.
Я сказала собі: «Я б не вигадала такий сюжет».
Якби змогла, то сказали б:
«Це абсурд. Такого не трапиться».
Кожен журналіст мріє про сенсацію.
ЖУРНАЛІСТ
Для мене питання було, якщо її історія — брехня…
МАРК МЕТДЕПЕННІНГЕН
…то якою ж була її правдива історія?
Я зробив дуже просто.
Переглянув телефонну книгу Брюсселя,
де було близько 400 Де Ваелів.
І я почав дзвонити їм, одному за одним.
І на 43-му чи 44-му імені,
Я натрапив на жінку, на ім'я Емма де Ваель.
Моя зустріч з Еммою, тіткою Міші,
була надзвичайною.
Вона не йшла через усю Європу в пошуках батьків?
Боже милий, ні.
ЕММА ДЕ ВАЕЛЬ
Вона залишилась з дідусем і бабусею.
Емма розповіла мені,
що її племінниця завжди була схибленою,
могла створювати собі вигадані світи.
Я регулярно їздила за нею
на трамваї номер 56 до Андерлехта
і привозила в Схарбек.
Ввечері повертала її дядькові Ернесту.
Емма де Ваель розповіла мені правду
про те, що трапилось під час війни.
Що трапилось з Робертом Де Ваелем, батьком Міші Дефонсеки.
Роберт де Ваель працював в ратуші Схарбека.
ВІЙСЬКОВИЙ ІСТОРИК
Він був дуже патріотичним і відданим офіцером резерву.
ЖАН-ФІЛІП ТОНДЕ
Я зустрів Жана-Філіпа Тонде випадково,
а у нього було багато документів
про батька Міші Дефонсеки.
Тому я пішов переглянути досьє Роберта Де Ваеля.
10 травня 1940 року німці увійшли в Бельгію.
Вони розгромили бельгійську армію за 18 днів.
Король здався
і Бельгію окупували.
Роберт де Ваель вступив в рух опору
і почав вербувати бійців.
Як боєць опору
Роберт де Ваель
брав участь у збиранні зброї…
створенні розвідувальної мережі,
передачі розвідданих бельгійському уряду,
який перебував в Лондоні.
На жаль, Роберт де Ваель був необережним
у своїй підпільній діяльності.
СХАРБЕК РОДИННИЙ ДІМ?
У нього був довгий язик.
Він гордився тим, що робить.
Тому я знала, що у нього є таємні документи.
Він навіть показував їх нам вдома.
Мій батько казав йому бути обережним.
«Ти надто легковажний».
Він ризикував бути заарештованим.
Його викрив нацистський колабораціоніст,
його миттєво арештували.
Роберт де Ваель, його дружина та ще 41 заарештований боєць опору,
були депортовані в Німеччину…
і відправлені до в'язниці Браувайлер в Кельні.
В Кельнській в'язниці був дуже суворий режим.
Його допитувало Гестапо.
Він почав кричати.
Роберт де Ваель зламався.
В Кельнській в'язниці Роберт де Ваель пішов на співпрацю.
Ця угода передбачала, що він передасть
імена своїх товаришів з опору
в обмін на захист своєї дружини
і можливість ще раз побачити дочку, Мішу Дефонсеку.
У серпні 1942 року, зрадивши своїх товаришів-офіцерів,
як того вимагали німці,
Роберт де Ваель отримав останню можливість побачити дочку.
І це був
кінець
Роберта Де Ваеля, якого пізніше депортували.
Роберт з дружиною Жермейн померли в німецьких таборах.
Ми називали її «дочкою зрадника».
Тому що говорили, що її батько
перейшов на бік німців.
Муніципалітет Схарбека повинен був вигравірувати меморіальну дошку
з іменами бійців опору, загиблих під час війни.
Роберта Де Ваеля, котрий був останнім в списку…
потім вилучили.
22 лютого 2008 року, коли все стало остаточно ясно,
ми опублікували всю історію Роберта Де Ваеля,
його зради
і неправдивості розповіді Міші Дефонсеки.
У наступні години
було зроблено заяву.
Це заява Міші Дефонсеки.
«Вони називали мене «донькою зрадника»…
бо підозрювали, що мій батько заговорив під тортурами».
«Ця книга, ця історія — мої».
«Це не справжня реальність…
але це моя реальність».
«Мій спосіб вижити».
«Я прошу пробачення».
«Все, чого я коли-небудь хотіла, це позбутись своїх страждань».
Я почувала себе відкинутою,
але не могла пояснити цього ні собі,
ні бабусі з дідусем.
Я не та дівчинка, про яку думала,
але бувають часи…
коли я все ще сумніваюся.
Я кажу собі: «Було це зі мною чи ні?»
Треба подумати.
Особливо з тваринами.
Я досі бачу,
як кочуся по землі з вовками.
Бачили моїх милих вовків?
Вони завжди будуть
моїми вовками.
Я завжди буду на їхньому боці.
Навіть якщо тепер я знаю правду.
Я на їхньому боці.
Я потрапила в бульбашку, свій власний світ.
І цей мій світ був повен тварин.
Тварин, які мене захищали
від людей.
Слухаючи це інтерв'ю,
перші слова у вступі до шоу були…
«Іноді історія настільки дивовижна, що в неї неможливо повірити».
Справді дивовижно, що це були перші слова.
А потім виявляється, що це неправда.
РАДІОВЕДУЧА
Я їй вірила.
Я не бачила в тих очах нічого такого,
що б змусило мене думати, що це неправда.
Страхом для мене, в той час був німець.
Це було…
Все, що я робила, це шукала більше правди,
щоб підтвердити те в що я вже вірила.
Озираючись назад, це страшно.
Але для мене в той момент,
я була настільки шаноблива до чужого досвіду,
який, як я думаю, ми всі, як громадяни світу,
визнаємо, був найтемнішим часом в історії нашого світу.
Я не збираюсь її допитувати.
Ставити під сумнів чиєсь твердження про те, що він пережив Голокост,
дуже важко.
Кожен вкладає в ці твердження багато невпевненості.
Але небезпека вірити всьому
ставить під загрозу історію
та історичну реальність
тих, хто справді вижили.
ІСТОРИК ГОЛОКОСТУ
В грудні 1996 року
я отримала лист і рукопис від Джейн Деніел.
Рукопис називався «Міша: Спогади».
ДЕБОРА ДВОРК
Я подзвонила Джейн Деніел,
щоб пояснити, чому це оповідання не матиме успіху.
Я сказала їй:
«Я б не публікувала книгу».
Я думала протягом багатьох років про те,
чому Джейн Деніел вирішила таки опублікувати рукопис.
Вона щиро надіялась,
що рукопис правдивий,
але вона явно хвилювалася, що це не так.
Я вважаю, що саме жадібність
дала поштовх цій розповіді.
Міші й Джейн Деніел.
А потім, чим більше цифри продажів росли,
тим більше людей
сприймали мемуари як реальні і правдиві.
Я визнаю.
Я створила чудовисько.
Вона була ним.
Я створила цю особу з величезною симпатією до персонажа.
Того, хто страшенно страждав.
Того, хто заслуговував на повагу і благоговіння.
Ніхто не хоче визнати, що їх обдурили.
А я визнаю, що мене обдурили, я їй вірила.
Всі були зачаровані.
Американська судова система, судді та присяжні,
всі ми були зачаровані.
Вірити — це по-людськи.
Відповідальність — це щось інше.
Ви повинні запитувати, якщо щось не так,
це допоможе вам розрізнити, що правда, а що ні.
Ви вбили людину ножем?
Тому що побачила зґвалтування маленької дівчинки.
У мене було вдосталь часу,
щоб більш аналітично поглянути на характер Міші.
Побачивши це, я здригнулася, тому що він повернувся і пішов до мене.
В цей момент я думала лишень про одне —
виживання.
Бо я хотіла жити.
Міша створила світ для себе,
світ своїх власних переконань.
Коли він був поруч, я вдарила його ножем в живіт.
Я колола всюди.
В горло, обличчя.
Я була вкрита кров'ю.
Це було жахливо.
Написання цієї книги
змусило мене знову пережити
мої жахіття.
Міша шукала прихистку в міфоманії,
і з часом
вона повільно стала
персонажем власної історії.
Кожен мій удар
був за цю дівчинку, за усіх дітей,
за моїх батьків.
Я думаю, що нам хочеться вірити,
що Міша Дефонсека вірила,
що вона пережила Голокост.
Я думаю, що нам хочеться вірити,
що ми не були настільки наївними.
Що ми вірили, бо вона сама вірила.
І нам навіть хотілося б вірити,
що ця розповідь має на меті покаяння,
тому що вона виправила несправедливість її дитинства.
Думаю, це нонсенс.
Немає мети покаяння.
Ми таки були наївні.
Все було сфабриковано.
Що я відчуваю до неї сьогодні…
Змішані…
Змішані емоції.
Я думаю, що вона була головною героїнею цієї історії, але вона була не одна.
Були інші люди, які допомагали
зробити цю біографію бестселером.
Просто говорю про неї прямо зараз, про пошуки,
про роки, які пройшли.…
трохи жаль.
Трохи жаль.
Якась відраза…
Можливо це занадто сильне слово, але…
Я її навіть трішки розумію.
У дитинстві їй,
напевно, було дуже важко після війни.
Факт того, що її батька називали зрадником,
колабораціоністом.
Вона і жертва, і лиходійка.
І те, і інше.
І те, і те в цій історії.
РЕАЛЬНА МІША ДЕФОНСЕКА ДОСІ ЖИВЕ В МАССАЧУСЕТСІ З ЧОЛОВІКОМ І ТВАРИНАМИ
ВОНА ВИРІШИЛА НЕ ДАВАТИ ІНТЕРВ'Ю ДЛЯ ЦЬОГО ФІЛЬМУ
ПІСЛЯ ТОГО, ЯК МЕМУАРИ БУЛИ ВИЗНАНІ НЕВІДПОВІДНИМИ ДІЙСНОСТІ
ФІНАНСОВЕ РІШЕННЯ СУДУ ПРОТИ ДЖЕЙН ДЕНІЕЛ БУЛО ЧАСТКОВО ПЕРЕГЛЯНУТЕ
Переклад субтитрів: Жолудь Добровольський