Downloaded from YTS.MX
A NETFLIX STAND-UP KÜLÖNKIADÁSA
Official YIFY movies site: YTS.MX
MO AMER MOHAMMED TEXASBAN
Hölgyeim és uraim!
A levegőben vibrál a feszültség…
Texas, Houston, jövünk!
Kezdődjék a show!
Dwayne Johnson vagyok,
más néven A Szikla,
avagy spanyolul La Roca,
a ma élő legszexibb gazember!
De most nem ez a fontos, hanem az,
hogy mind összejöttetek, hogy lássatok valakit.
Valakit, aki egy sokatok által jól ismert helyről jött.
Bizony, az Alief-negyedből,
vagy ahogy mi mondjuk, a „SWAT”-ból.
Sok nagyszerű ember származik innen,
Lizzo, Beyoncé, Travis Scott…
És még valaki, akiről nem is tudjátok,
hogy itt született,
az egyetlen igazi bajnok, A Szikla!
Ez csak ma estére érvényes,
holnap máshonnan fogok származni,
valószínűleg Hawaiiból…
Az a lényeg, hogy megtiszteltetés, hogy én konferálhatom fel azt,
akiért eljöttetek.
Houstoni hölgyek és urak, fogadjátok igazi houstoni szeretettel
ezt az embert,
a másik bajnokot! A haveromat, a haverotokat,
Mo Amert!
Mi újság, Houston?
Jól van…
Üljetek le!
Sikerült!
Megcsináltuk!
Tényleg sikerült, ez szuper!
Itt vagyunk együtt mind, ez után az elmúlt 19 hónap után…
Itt vagyunk! Együtt vagyunk!
Őszintén, előadóművészként
azt hittem, ennyi volt.
És most itt vagyunk! Másodszor hittem, hogy véget érhet a karrierem.
Az első alkalom…
szeptember 11-e után volt.
Ilyen névvel, hogy Mohammed… Nem állt túl jól a szénám.
A saját családom is ellenem fordult.
A testvérem sötéten a szemembe nézett és így szólt: „A karrierednek annyi!”
Hogy mondhatsz nekem ilyen szarságokat?
Mindig is stand-upos akartam lenni…
Ő: „Nézd, miket mondanak rólunk a hírekben!
Senki se akar egy viccmesélő Mohammedet látni a színpadon!
A karrierednek annyi!”
Mire én: „Omar! Pilóta vagy!”
Egy filmben szerepelek A Sziklával! Ezt kapd ki!
Akkor már vége?
Vége a járványnak?
Tényleg volt járvány?
És akkor vége van?
De most komolyan kérdezem. Mi van?
Bármelyik pillanatban rámtörhet a nevetés vagy a sírás…
Igazi volt? Tényleg?
Tudjátok, mi az igazi? A válás, az igazi…
A válás kurvára valóságos.
Nagyon valóságos.
A járvány alatt elváltam.
Ez van, tudjátok… Mit lehet tenni?
Mindkettőnknek… egyikünknek sokkal jobb így.
Tőlem nem fogtok olyat hallani, hogy „hülye ribanc”…
Egyszerűen nem működött, értitek?
Jól van ez így.
Ha sokáig élsz házasságban, megszoksz bizonyos dolgokat.
Egyik éjjel mélyen aludtam
és fingottam egy hatalmasat.
Akkorát, hogy rémülten riadtam fel,
kábé így…
Balra néztem és szabadkozni kezdtem,
de nem feküdt ott senki!
Visszafordultam és sírtam,
de aztán gyorsan felírtam magamnak, mondván, ez állati jó!
Ez komoly? Tényleg?
Komolyan?
Nem tudom…
Baszki!
Ezt érzem, állandóan.
A járvány alatt… tudjátok,
komolyan mondom, amit a média művelt,
megbocsáthatatlan…
Komolyan. Így nyomták:
„Pánikolj! Jön!”
„Jó, de mi?” „Nem tudom! De jön!
Már hárman elkapták!” „De mit?”
„Jön!” „Mi jön?”
„Nem tudom, valami denevéres!”
„Jönnek a denevérek?” „Nem! Denevértől jön,
és szabad szemmel nem is látható, de jön!
Mind meghaltok!
De ne féljetek!”
„Hogy érted ezt?” „Mi van?” „Félek!
Aggódom!” „Ne aggódj! Vegyél Cloroxot, és minden rendben lesz!
Vegyél, amennyit csak bírsz!
De ne használd a Cloroxot, csak, ha lecloroxoztad azt is!
Utána már használhatod, érted?
Ha megjött a csomag, mosakodj meg vele!
Mindenki megkattant, látod?
'Megjött a csomagom!'
'Szuper, szellőztess ki!'”
„Viselj maszkot!” „Hányat?” Ez mindig változik…
„Hordj maszkot! Egyet!” Fauci szerint egy maszk 33%-os védelmet jelent.
Két maszk - 66%-os védelem.
Három maszk körülbelül 97%-ban véd.
Aztán jön a műanyag zacskó, az már 100%…
Kinyírod magad. Megfulladsz, és akkor:
„Jaj, ne! Egy újabb Covid-áldozat!”
„Ugyan, tesó, csak egy zacsi! Megölte magát…”
„Maradj otthon! Ez a megoldás!
Maradj otthon!” „Meddig?” „Nem tudom!
Mondjuk… hónapokig?”
„Hány hónapig?” „Nem tudom, tesó! Hónapokig!
Hónapokig is eltart…” „De hány hónapig?” „Nem tudjuk!”
„Pedig tudnotok kellene!” „Tudom!
De akkor sem tudjuk! Hónapok… Maradj otthon!”
„De nekem dolgoznom kell!” „Le van szarva!
Picsába a munkáddal!”
„Mi az, hogy picsába a munkámmal?
Lakbért se kell fizetnem?” „Nem ezt mondtam…
Kapitalizmus van.
Attól még fizetned kell lakbért.”
„Jó, de akkor el kell mennem dolg… Küldj inkább pénzt! Tudod, mit?
Csak küldj pénzt!” „Be vagy tépve, tesó?
Nem küldhetünk pénzt… Mégis, miről beszélsz? Nem küldhetünk…”
„Miért dadogsz, tesó?
Csak küldd azt a pénzt!” „Nekünk nincs pénzünk!
Nekünk nincs…” „Mit dumálsz? Mi befizetjük a pénzt, mert kell.
Mi beküldjük a pénzt, ti szétosztjátok különböző zsebekbe. Társadalombiztosítás,
egészségügyi rendszerek… Egy csomó van. Tuti van Esős Nap Alap is…
Muszáj, hogy legyen Esős Nap Alap!
És most épp zuhog odakint! Kibaszott hurrikánszezon van!
Egyszerre hét hurrikán csap le ránk, csak küldd azt a kurva lóvét!”
„Be kell valljam, le vagyunk égve…” „Hogyhogy? A szövetségi kormány?”
„Tudom…
El vagyunk adósodva, érted?
Tényleg, el vagyunk adósodva, méghozzá nyakig…”
„Mennyire?” „Mínuszban vagyunk, érted?
Mínuszban…” „Tudom, mi az az adósság, tesó,
de mégis, mennyi?” „Sok. Nagyon sok. Rengeteg.”
„Ki vele! Mennyi az annyi?” „Húszbillió dollár.”
„Húszbillió dollár?
Ki intézte a könyvelést? MC Hammer? Ki a felelős ezért?
Hogy tudtatok húszbillió dollár mínuszba menni?”
„Nagyon drága mulatság színeseket ölni…
Nagyon drága…
Sokba kerül, de így te is belátod,
hogy nem tudunk neked pénzt küldeni,
ha egyszer mínuszban vagyunk. Egyre nagyobbak a hiteltúllépési díjak,
nem tudunk pénzt küldeni.”
„Hogyan, Kyle?
Össze fog omlani a tőzsde?
Mi a fasz! Kyle! Kapcsold be a nyomtatót!
Kapcsold be azt a rohadt gépet, nyomtass hárombillió dollárt
és öntsd bele az egészet a tőzsde nevű piramisjátékba!
Mert a tőzsde az amerikai szívek legőszintébb tükre az országban.
Ha zuhan, azt jelenti,
hogy az amerikaiak szíve és lelke is zuhan az egész országban.
De nézd! Működik! Emelkedik! Újra boldog a nép!
Megy felfelé, szinte száguld!”
„Várj csak! Hogy a faszba tud száguldani? Mind otthon ülünk. Azt hittem…
De hogyan…?
Hogy…?
Hogy tud emelkedni?
Azt hittem, hogy a bevételi forrásokon
és a negyedéves nyereségen alapul, de senki sem dolgozik!
„Veszek Amazon-részvényt.
Mindenki házhoz szállíttat, biztos megugrik majd.
Kapd be, Jeff Bezos és egyben köszi, Jeff Bezos!
„Hogyhogy még mindig felfelfelé megy?
Nem a befolyó pénz a lényeg? Hiszen mindenki otthon ül.”
„Fogd már be a pofád, baszki! Csak nézd a számokat! Nem tudsz csöndben
örülni annak, hogy mennek felfelé?” „Nem tudok, tesó. Pénz kellene…”
„Itt van 1200 dollár, csak nyugi és fogd be végre!”
„Kösz, egy hétre elég lesz. Nagyra értékelem…
De ne terelj, hogy a faszba mehetnek felfelé a számok, komolyan?
Sose volt ennyi a hajléktalan!”
„Az UFÓk léteznek. Inkább ezen rugózz!”
„Mi van?
Beszéltél is velük?” „Ja, naná, folyamatosan!”
„De figyeld a számokat! Rengeteg a munkanélküli!
Ötvenmillióan vannak. De akkor hogy a faszba
mennek felfelé a számok?” „Figyelj,
Jada csalja Will Smitht. Rugózz ezen!”
„Mi van?
Miért, Jada, miért? Mi történt?”
„Összeszűrte valakivel a levet, nem tudom…
A számokat figyeld!
Csak a számokat!” „Komolyan, ne akard elterelni a szót! Hogy lehet,
hogy felfelé mennek? Magyarázd el!”
„Figyu, van egy tuti tippem: kriptovaluta.”
„Mi a szar az a kriptovaluta?”
„Apró emberkék a számítógépben, akik ásnak. Egyfolytában ezeket a
digitális érméket bányásszák.
És az emberek a fiktív pénzt befektetik…
Befektetik… egy még fiktívebb pénzbe.
És ekkor,
ha sok fiktív lóvéd van, átteszed innen ide,
és így tovább.”
„Ez nagyon zavaros!”
„Nézd, ember, adok még egy tuti tippet: NFT!”
„Mi a szar az az NFT?” „A tulajdonlás blokklánca.”
„Inkább egy zacsi a fejemen… A picsába!”
Ez komoly?
A Covid komoly!
Nekem volt. Dave Chappelle-től kaptam.
Ez volt a második alkalom.
De az első… A járvány legelején keresett meg.
„Szia, Mo, mit csinálsz?”
Mire én: „Nem tudom, nézted-e a híreket, de én itthon vagyok, azt csinálom.
És te is, ahogy mindenki. Már, ha nézted a híreket…”
„Nem nyomhatnak le minket!”
„Már lenyomtak! Az egész ország padlón van!”
„Na, ezért kerestelek.
Csinálom ezeket a bulikat kint, a kukoricaföldön, Ohióban…”
„Hát, nem is tudom, nem hangzik valami… értesz, ugye?” „Nyugi,
háromnaponta tesztelünk mindenkit.
Biztonságban leszünk, de persze nincs garancia.
Minden tőlünk telhetőt…”
„Vannak tesztelő berendezéseitek? Csak most kezdődött a járvány!
Honnan szereztétek?” Mire bepörgött:
„Feka, én vagyok Dave Chappelle! Naná, hogy van…”
Mire én: „Jogos. Abszolút jogos.
Szóval elmentem Ohióba.
Nagyon klassz turné volt, majdnem négy hónapig nyomtuk.
Majdnem összejött, csak volt némi lázadás, leálltunk.
Csinált belőle egy filmet,
egy elképesztő dokumentumfilmet.
Megnéztem a Radio City Music Hallban.
Akkor láttam először és csak néztem és azt gondoltam:
„Basszus, olyan a vége, mintha én vágtam volna tönkre az egészet!”
Covidos lettem és leállt az egész show,
mert én voltam a szemét.
„Várj csak!”
Odamentem Dave-hez.
„Figyi, úgy vágtad meg, mintha Mohammed tehetne az egészről!”
De ez nem igaz!”
„Ugyan, senki se fogja ezt hinni!”
Elment, és rögtön utána odajött Bradley Cooper.
„Haver, kurvára gáz, hogy így elcseszted a bulit Ohióban!”
„Nem én voltam! Csak egy díjnyertes rendező így állított be!
Jaj, nekem!” Nem az én hibám volt.
Volt ott egy apró hölgy. Nagyon picike volt.
Az a tapizós fajta, tudjátok… Folyton megérintett. „Szia, Mo!”
Egyfolytában csinálta.
Szóltam: „Ne fogdosson!
Először is, járvány van, és nem is vagyunk annyira jóban.
Ne fogdosson már!”
Ő meg szándékosan rám köhögött! Így.
Mire én: „Én bírom az akasztófahumort, de ez nem vicces!
Ez rohadtul nem vicces!
Három nap múlva pozitív lett a tesztje.
Mire én: „Tudtam, hogy izraeli! Tudtam!”
Tudtam! Tudtam!
Épp gyűlést tartottak Hollywoodban.
Azt mondták: „Ez a palesztin kezd elszemtelenedni…
Küldjük oda ezt a jelentéktelen kis koboldot,
hogy nyírja ki!”
„De én túléltem!”
Így lettem covidos először.
Másodjára… Dave Chappelle megint felhívott,
kérdi: „Hahó, mizu?” Mire én: „Lábadozom a Covidból.”
Erre ő: „Lesz pár buli Austinban. Joe Rogan is ott lesz.
Kurva jó lesz!
Neked is ott kellene lenned.” „Hát, Dave, nem tudom, mennyire
volt sikeres az első alkalom…”
Mire ő: „Ez más lesz. Mindennap tesztelünk.
Múltkor háromnaponta teszteltünk, most mindennap fogunk.
Elcsípjük a ribancot,
és elzárjuk a szekrénybe.”
Sima lesz.” Mire én: „Baszki, csináljuk!”
Már tíz napja ment a buli,
amikor Dave odajött. „Figyu, ezt a spanglit Jay-Z-től kaptam.”
„Mi van?” „Igen, Jay-Z-től kaptam ezt a spanglit.”
„Itt van Jay-Z?”
„Nem, haver, de van egy füves cége, és nekünk küldte.
Van kedved elmenni autózni és együtt elszívni?”
„Bakker, Dave-nek van egy füves cigije Jay-Z-től,
és Mo Amerrel szeretné elszívni! Naná, hogy benne vagyok!”
Autóztunk, aztán rágyújtott, és… Tudhattam volna!
Szívott egy slukkot, aztán így csinált…
Én: „Jól vagy?” „Persze, minden rendben.
Jól vagyok, csak ettől a Jay-Z-cucctól olyan leszek, mint Jay-Z…
Jee!
Elvettem a spanglit, szívtam párat…
Je-hova!”
Elszívtuk. Röhögtünk, klassz volt.
Aztán kitettem Dave-et, mert félóra múlva kezdenem kellett.
Később írtam neki, „Haver, felszedjelek?
Van pár vendégfellépő, leugorjak?” De nem válaszolt. Gondoltam, fura.
„Dave, most tettünk ki! Ez nagyon bizarr!”
Aztán a barátai írtak, akik már hetek óta nem hallottak róla.
„Dave jól van?”, kérdezték.
Mire én: „Aha, jól. Nem ismeritek, kemény pasas.
Miért ne lenne jól? Lazítunk…”
Küldtek egy linket. Nézem, ez meg mi?
Rámentem, megnyitottam, ott virított a bulvár címlapján:
„Dave Chappelle Covid-tesztje pozitív lett!”
„Ezt nem hiszem el!
A rohadt életbe,
ennek a nyomorult újságnak mindig igaza van!
Hogyhogy hamarabb tudják, mint én? Csak most tettem ki Dave-et!
Hamarabb hívta őket, mint engem! Baszki! Ez hatalmas kicseszés!”
Próbálta tagadni.
Elmentem hozzá,
„Dave, kurva gáz, másodszor is megfertőztél!”
„Nem tudod bizonyítani, Mo!”
„Aznap, amikor pozitívra teszteltek, együtt szívtunk jointot, tesó!
Percekkel a teszt előtt!” Erre elhallgatott, majd azt mondta:
„Sajnálom, hogy megfertőztelek…
De ne rezegd túl, végül is ez nem AIDS!” És így mászkált körbe-körbe.
Szóval vége?
Tényleg?
Túl vagyok rajta. Kétszer is elkaptam ezt a szart.
Fauci szerint: „A világon összesen hét ember kapta el ké…”
„Lófaszt!
Különleges vagyok, de azért nem ennyire, Fauci!”
Túl vagyok rajta. Kétszer is. Be is vagyok oltva. Megvolt.
Pfizer-vakcinát kaptam, ezt akartam.
Mindenkinek megvan a maga kedvence, én Pfizert kértem.
Azt akartam, hogy egy német tudós kutyulmánya legyen,
aki olyanokat mond, hogy: „Van Pfizerünk!
Tudtuk, hogy a Covid jön Wuhanból, és előre felkészültünk rá!
Bizony, itt a vakcina! A Pfizer!” Ezt akarom. Ezt…
Mit?
„Ja!
Bizony, miénk a Pfizer! Neked is Pfizered van? Nekem igen!”
Nem kell Johnson and Johnson, nem… A többi terméküket se használom.
Túl sok nekem, amit ők csinálnak.
Ha megkérdeznéd, mi van a Johnson and Johnsonban,
az a válasz: „Nem tudom,
először vettünk egy kis kígyómérget,
tettünk hozzá Johnson and Johnson babahintőport, hogy masszívabb legyen,
aztán Johnson and Johnson babaolajat, hogy jobban csússzon.
Aztán beletettünk egy babát is,
egy egész, nyamvadt babát.
Végül nyakon öntöttük egy kis whiskey-vel, hogy üssön.
Vágod?” „Hány oltás kell?”
„Sehány, szájból-szájba adjuk.
Akkor jössz?”
Totál abszurd.
Annyira az.
Az akcentussal beszélő vakcina is abszurd.
Mert mi a Moderna?
Mi a Moderna?
Én dernám, te dernám, neked is van?
„Kapsz egy ilyet, ha te is így táncolsz, vágod, ugye, tesó? Gyerünk, nyomjuk!”
A derna…
Baszki!
Ezt érzem most.
Pontosan, így érzem magam. Mindig. Baszki!
Állandóan.
Baszki!
És őszintén szólva, még ez sem elég erőteljes szó.
Nem ütős.
Ha beszélsz más nyelven is, rá fogsz jönni…
rájössz, hogy az angol nyelv olyan, mint egy újszülött, érted…
Mert az. Egy új nyelv.
Én például beszélek arabul. Az arab ősi nyelv,
az angol meg kisbaba. Egy nap, ha felnő, szeretne majd arab lenni…
És ez…
így van.
Csak egy kisbaba…
Hiányzik belőle a mélység. Nem elég erős.
Mint a „baszki” sem. Az csak egy felkiáltójel…
Arabul még egy köszönés is olyan szép hosszú.
Mind például: „Béke veled!” „Béke legyen veled!”
„Az isteni kegyelem legyen veled!” „Az isteni kegyelem áldása legyen veled!”
„Az isteni világosság legyen veled!” „Teveled is!”
„Védelmezzen téged és utódaidat…”
„Kaphatnék egy doboz cigit, hogy húzhassak innen?”
Így megy!
Ilyen hosszan. Angolul mindez: „Üdv!” És kész, ennyi.
Ennyi az egész.
„Mi újság, faliújság?” És ezzel el van intézve.
Ez semmi.
Szóval, ha valaki káromkodik angolul, akkor
az esetek 99,9 százalékában sértetlenül távozhatsz,
hacsak nem bántották meg az érzéseidet.
Komolyan. Egyszerű példa:
„Hé, kapd be!” „Nem akarom bekapni!”
És aztán simán elsétálsz.
„Baszd meg magad!”
„Tudod, olyan feszült vagyok az utóbbi időben, lehet,
arra van szükségem, hogy megbasszam magam.”
„Anyabaszó!” „Hát, nem a sajátomat,
de az exemnek van kölyke az előző házasságából,
szóval így tényleg anyabaszó vagyok.
Mellesleg, ha így nézzük, apád a legnagyobb mind közül.”
„Seggfej vagy!”
„Senki se látja reálisan önmagát.
Nem vettem észre, hogy seggfej voltam, köszi, segítettél javulni.”
És csak simán elmész.
„Punci vagy!” „Oké, vállalom.”
Nem tudom, a punci miért sugall gyengeséget,
hiszen a punci átvitt és fizikai értelemben is nagyon erős!
Nagyon!
Komolyan!
Tényleg!
Nagyon erős. Tud gyereket szülni. Életet ad.
Több kilónyi hús tud kijönni azon az icipici lyukon!
Vagy egyszerre kettő! Sőt, még három is!
Aztán regenerálódik, így… Szinte pont olyanná, mint volt. Szinte.
Majdnem ugyanolyanná.
Lehet, hogy bepisilsz, ha nevetsz vagy köhögsz,
de attól még ott van, újra készen áll.
A barátom, Chris kipisilt egy vesekövet a farkán,
majdnem belehalt.
„Istenem, mi történik velem? Valaki lőjön már le!”
És egy homokszem nagyságú valami jött ki a farkán.
A nő pottyant, aztán újra harcra kész, ő meg a homokszemmel…
Te lehetsz farok, én leszek punci…
Az arab káromkodások
nagyon plasztikusak.
Olyannyira, hogy nem is használom őket. Komolyan…
Kezdjük az elején, aztán meglátjuk…
Ott a Kes Emak, ami azt jelenti:
Baszd meg az anyád picsáját!
Nagyon egyedi…
Emeljük egy szinttel feljebb!
Kes Emak Eli Nafadek, ami azt jelenti…
Ketten mondják: „aha, tudom, mit jelent”,
mindenki más feszülten figyel, hogy „mi az?”
Kes Emak Eli Nafadek azt jelenti,
„Baszd meg azt a picsát, amelyikből kijöttél!”
Azta!
Astaghfirullah, őrület…
Mindenki látta maga előtt a babát…
Plasztikus káromkodás…
A következő a kedvencem:
Yela3n Tarekhek, amely azt jelenti,
hogy „Legyen átkozott az egész vérvonalad!”
„A dédanyám?” „Nem, baszki, az idők kezdete óta mindenki!
Egészen mostanáig és bármeddig a jövőben is!
Baszd meg a DNS-edet!”
Astaghfirullah, nekem ez nem kell…
Salam…
Még a nyugaton használatos gesztusok sem túl ütősek. „Baszd meg, haver!”
Angliában ez a békejel, csak fordítva. Megtévesztő…
„Baszd meg, hallod?”
Ők meg magyaráznák: „Ez a háborúból maradt…”
„Ugyan, pofa be!”
Nem vagány…
Mi, arabok új szintre emeltük. Mi oldalról csináljuk, így: BeTizik…
Vagy így: BeTizik…
Esetleg: BeTizik…
Kicsit odacsapva: BeTizik…
Kicsit megrezegtetve: BeTizik… Így: BeTizik…
Azt jelenti: „a seggedbe”. Pont azt.
De ha bárki nem értené, a másik kezedet felemeled, így,
és ekkor mondod: BeTizik…
Megmozgatva…
Megmozgatod, a seggedbe, pontosan!
Szerintem sokan úgy távoznak majd,
hogy „Szia, tesó, BeTizik!”
Baszki…
Én dernám, te dernád…
A mexikóiak… Csípem őket.
Mivel az Aliefben nőttem fel,
nem is lehet, hogy…
Mexikóiak vesznek körül.
Mintha fájna valamijük… „Gyere, lógjunk együtt!”
„Mi az, jól vagy?” „Persze, tesó, minden rendben.”
„Biztos?”
Csípem őket. Talpraesett, keményen dolgozó emberek.
Szó van arról, hogy fel kellene húzni egy falat, ez gáz.
Még soha nem jött össze a történelemben, mégis mindig ugyanazt a szart ismételjük.
Először is, ők mexikóiak. A legkreatívabb emberek a világon.
Annyira, hogy a palesztinok kisinasok hozzájuk képest.
Amikor El Chapo kisurrant egy motoron, mi így szóltunk egymáshoz: „Nézd csak!
Betett egy motort az alagútba, vágod?
Itt is ki kell próbálnunk! Ya Habibi Ya Allah”
A mexikóiakat nem lehet megállítani, tesó!
Ha falat emelsz, visszacsúsznak fölötte egy kötélpályán.
Majd szólnak: „Kész vagyok, José!
Tolj már, te szerencsétlen! Gyerünk már, baszd meg!”
Erre te: „Sikerült neki?” „Nem tudom, tesó!
Szerintem a trambulin mellé esett!
A kötélpálya trükkös cucc…
Az időzítés nagyon fontos.”
Ha egy Mexikóban élő mexikói lennék, megfordítanám az egészet.
Komolyan!
Így: „Tudod, mit, tesó? Felépítjük azt a falat!
Felépítjük, és nem jöhettek át többé Cancúnba kefélni.
Erre mit léptek?
Ennyi.
Ott lesz az a sok fehér lány, telepicsogják az egész országot,
azt nyafogják: „Istenem, Cancúnba akartam menni a tavaszi szünetre!
Miért vagyok rasszisták? Nem értem!
Kénytelen leszek Puerto Vallartába menni!”
De az is Mexikó! „Istenem!”
Csípem a mexikóiakat. Meg az akcentusokat. Viccesek.
Amikor hülyéskedhetsz… „Lógjunk együtt!”
Vicces. A német vicces. „Milyen kellemes itt!”
Velük egész nap elszórakozom. Az oroszokkal… velük nem szórakozom.
Olyanokkal nem, akik így beszélnek: „Mit mondtál?
Szidtad a családomat? Mit mondtál?”
Mire én: „Lassíts, haver! Nem bízom benned.
Orosz hapsi Adidas maciban. Ne már!” „Mit mondtál? Cseszekedsz?
Mit mondtál?” „Nincs baj, tesó…
Nincs baj.”
Nem cseszekedem oroszokkal,
és olyannal sem, akinek karfiolfüle van.
Velük nem.
És ha oroszosan beszélsz és karfiolfüled van,
akkor veled sem cseszekedek, tesó.
Ezért volt tuti, hogy Khabib Nurmagomedov lesz minden idők legnagyobb harcosa.
Biztos voltam benne.
Így beszél és a füle is olyan.
Veled nem cseszekedem, tesó.
Te vagy az igazi! És ahogy beszél, már önmagában rémisztő.
„Azt hiszed, igazi vagy? Az utcáról jössz? Én igazi hegyekből jövök!”
„Ez mit jelent, tesó? Mit jelent?
Mi az, hogy onnan jöttél? Mit csináltál ott?”
Ő erre ilyesmit mond: „Bunyót akarsz? Átszabom az arcát!”
„Jaj, ne már, ne csináld!”
Vele nem lehet szívózni, ez a pasas nyolcévesen medvékkel birkózott.
Utánanézhettek, medvékkel birkózott, és még csak nyolcéves volt!
Erre csak a dagesztáni emberek képesek!
Mert az oroszoknak is vannak szintjei. Átlagoroszok, csecsenek és dagesztániak!
Az egy teljesen más szint, ahol medvékkel birkóznak,
már gyerekkorukban. Akkor meg mi a faszról beszélgetünk?
Az apja, Isten nyugtassa békében, ő volt minden idők legjobb edzője.
Hogy zajlik egy ilyen beszélgetés? Odamegy apához, hogy: „Apuci,
nagyon szeretnék bajnok lenni! Kérlek, eddz engem!”
„Még nem vagy kész rá!” „De igen! Kérlek!
Eddz velem, apa!” „Na jó, szerzek egy medvét.”
Hazavisz egy medvét. Mit mond erre az anyja?
„Te idehoztál egy medvét?” „Tudom…
Nyugi! Fekszik a medve!
Hoztam egy medvét, igen, hogy birkózzon Khabibbal.
Khabib egyszer még nagy bajnok lesz, lenyomja a jövő rasszista törpéit!
Megmenti az Iszlámot. Alhamdulillah.”
Ne cseszekedj az oroszokkal!
A németekkel folyton szívózok. „Nahát, ez csodálatos!”
Utánoztam őket az első stand-upomon is, és sokan írtátok,
olyan voltam, mint a hernyó az Egy bogár életében.
Mondom, nem igaz, de aztán megnéztem,
és basszus, tényleg!
„Nézd a szárnyam! Milyen szép pillangó vagyok!”
Na szóval…
Jó így együtt lenni. Hadd mondjam el,
őszintén, ki vagyok akadva, hogy mit csináltak velünk. Tényleg.
A félelem, amit gerjesztettek, és a megosztottság.
Kurvára dühítő.
„Kire szavazol? Piros vagy kék?” Mi ez most? Bandaharc? Folyton ez megy.
Mind bűnözők vagytok. Mindannyian! Én a néppel vagyok,
és mindig is a néppel leszek, ezt tudni kell rólam.
Amikor jött a hurrikán, Scott, a szomszédom, a suttyó Scott…
Tuti a csávó. Mindenre felkészül.
Sose készülök fel semmire, mert tudom, hogy ő igen.
„Nekem van generátorom, bizony!
Rácsesztél, Mohammed, látod?”
Átmentem hozzá, bedugtam a háza oldalán
lévő konnektorba a hosszabbítót, és áthúztam,
végig a zsákutcán, a cuccaimig.
És ez a lényeg, tesó! Próbálnak szétválasztani minket,
de Mohammed Texasban tök jól
kijön a suttyó Scott-tal!
Mondhattok akármit, baszki!
Akármit!
Ez az igazság.
Próbálják letolni a torkunkon, de én hiszek magunkban!
Hiszek bennünk,
de aztán utazni akarok, elmegyek egy repülőtérre
és rádöbbenek, mennyire szétdarabolódtunk.
Megbuktunk, mint emberi faj. Elcsesztük.
Mind a saját bubinkban élünk. Senki se figyel senkire, csak magára.
Egy repülőtéren jól megfigyelhető ez.
Mentek, és előtted valaki hirtelen megáll és felnéz.
„Mi az ott?” „Hogy mi van mögötted, kisanyám,
azt megmondom! Ezer ember, próbálnak eljutni valahova!
Ez van, baszki! Neked meg mi a fasz bajod van?
Állj el az útból, baszod!”
Ha olyan a táskád, hogy nincs kereke,
seggfej vagy. A válladon kell vinned. Kurva ciki.
Lecsúszik… „Jaj, bocsi…”
Feltalálták a kereket. Neked meg mi bajod?
Ha olyan a táskád, hogy csak két kereke van, így festesz…
Nézd csak meg, mennyi területet foglalsz el!
Mi a fasznak csinálod?
Mi a faszt művelsz? Feltalálták a négy kereket!
Így nézel ki négy keréken. Okos, intelligens emberi lény.
Mehetsz előre, mehetsz hátra. Kicselezel egy seggfejet és mész tovább.
Ha van gyereked, ráteszed, és siklasz tovább.
Ha négy kereked van, de csak kettőt használsz,
te vagy a legnagyobb seggfej a világon.
A számokat sem ismerjük! Megyünk a kapukhoz,
bemondják, hogy „Figyelem, első csoport, beszállás!”
„Én a hetesben vagyok, mehetek?”
„Én nyolcas, ha a hetes mehet, én is?” „Takarodjatok innen! Mit műveltek?”
Aztán beszállsz a gépbe, és jönnek a keréknélküliek.
Mindenkit fejbe kólintanak a táskával,
és még észre sem veszik!
Aztán jönnek azok a nyavalyás kétkerekűek!
Vonszolják maguk után a cuccot és beakadnak, majd' minden ülésbe!
„Elnézést, bocsánat… Bocsi…”
Fordítsd meg és nézz előre, ribanc!
Használd a szemedet! Manőverezz!
Ettől kikészülök…
Minden tiszteletem a légiutaskísérőké…
A helyedben megvártam volna a végét, nem fog tetszeni.
Nem mentesz meg senkit… Túl komolyan veszed magad.
Ha valami gond van, máris mész:
„Van orvos a fedélzeten? Mert fogalmam sincs, mit csinálok. Kérem! Valaki!”
Ha van kistáskád és letennéd magad mellé a földre, hűha!
„Ezt fel kell tennünk ide!”
Rövidre zárják a kérdést. „Ezt fel kell
tennünk ide, csak amíg felszállunk!” Utána azonnal visszakapja, rendben?
„Ha tényleg visszaadja rögtön felszállás után,
akkor a fasznak kell elvinni?” „Ha esetleg szükség
lenne a vészkijáratra.” „El kell hagynunk a gépet?
Miközben 250 km/h-val megyünk?
Maga mi a faszról beszél?” „Fel kell tenni a táskát!
Így írja a szabály…”
Elég! Elég, az istenit!
Ja, és a biztonsági bemutató, atyaég!
„Kapcsolják be az öveket, ez fogja megmenteni az életüket!
Itt az öv, tízezer méter magasan,
amely megmenti a közelgő haláltól
a semmi közepén!
Ez, ez az öv fogja megmenteni.” Nem.
Meg akarják találni a segged a lezuhanás után.
Nem egy külsős céggel akarják megkerestetni a maradékot.
Erről szól… Nem akarják.
A baleset után majd: „Adams, 3F. Aha, itt van.
Mármint a nagy része.”
Ennyit akarnak.
Mert ha tényleg azt hinnék, hogy megment,
mindenkinél ellenőriznék, ahogy a hullámvasúton szokták.
Lecsekkolnák, hogy: „Jó. Jó. Jó.
Ez is… Te majdnem meghaltál, Ralph!
Majdnem…” De nem csinálják.
Csak elmennek melletted. „Jó lesz, jó…”
Egyszer az egyik nekiállt vitatkozni:
„És ha keményen landolunk, vagy légörvénybe kerülünk?
Felrepül és kitöri a nyakát!”
„Pont ezt akarom, kitörni a nyakam.
Én akarok lenni a faszagyerek, miközben mindenki az életéért üvölt. Pont ezt!”
Ordítanak, hogy „Istenem, meg fogunk halni!”
Én már meghaltam, laza vagyok,
behúzok mindenkinek, akinek nincs kerék a táskáján.
Ezt akarom.
Igen, tudom, ha csökken a nyomás,
először magamat… Picsába a gyerekkel!
Lejön az a kis oxigénizé. Először én, francba a gyerekkel!
Nem én mondtam. Ti mondtátok.
Repülünk New Yorkból Houstonba.
Itt élek, de most tegyük fel, hogy New Yorkból repülünk,
kanyarba sincs egy víz se,
de azért muszáj a mentőmellényen görcsölni.
Magadra öltöd, megcsomózod elöl,
aztán meghúzod a madzagot, így… Felfújja magát!
De ha mégsem, ne pánikolj! Itt van az a kis cső,
olyan, mintha egyetlen fújás elég lenne. Egyetlen varázsfújás!
Olyan kurva könnyűnek tűnik, csak…
„Nyugalom, minden rendben lesz…”
Ribikém, próbáltál valaha felfújni valamit a tüdőből? Én igen,
az unokaöcsém medencebuliján.
Kis híján meghaltam a gumikacsák között!
Szerinted a kényszerleszállás kellős közepén…
Meghaltál.
Ne izguljak, ez a második-harmadik szintű védelem!
Az a kis, villogó fény.
Még csak ne is fény, csak macskaszem,
akkora, mint egy tízcentes, eskü.
Egy aprócska macskaszem és egy síp. Király.
A föld hatalmas, visszhangos, fényvisszaverős óceánjain.
Pont így találják meg a seggedet.
„Itt vagyok!
Erre!
A maláj gép sem lett meg, pedig az egy kurva nagy jumbo jet volt!
De az én lebegő seggemet meg fogjátok találni…
Itt vagyok!”
Ide gyertek!
Most közöltétek az óceán ragadozóival a tartózkodási helyeteket.
Halott vagy. BeTizik, ez a véleményem.
Baszki!
Először éreztem ezt életemben.
Menekültként jöttem Amerikába. Most már állampolgár vagyok,
és amikor mindenki, aki addig Kaliforniában csúfolta Texast,
a járvány közepén így szólt: „El kell mennem Texasba!” „Tényleg?
Ide kell jönnöd?” Először éreztem,
hogy: „Húzzál vissza, ahonnan jöttél, te geci!
Elcseszed az államunkat!
Húzzál haza!” Ezt éreztem.
Már értem, miért csinálják. Kicsit jobban érzem magam.
Arab-amerikai vagyok. Ez van. Nem tehetek róla.
Palesztin-arab-amerikai. Nézzétek…
Köszönöm.
Jó, akkor vegyük végig!
Nem a tapsért csinálom,
csak azért, hogy elmondjam, hogyan azonosítom magam.
Arab-amerikai vagyok. Így működik ez errefelé,
ha nem vagy fehér, akkor az amerikai előtt kell álljon valami.
Kivéve, ha fegyvert vásárolok. Az a kivétel.
Ha fegyvert veszel Texasban, az első kérdés:
„Spanyol vagy?” Extra rasszista… „Nem.”
„Afroamerikai?” „Nem.” Olyan nincs, hogy arab-amerikai.
Így hát, értitek, aznap kurvára fehér voltam!
„Ide azzal a duplacsövű vadászpuskával!”
De minden más esetben arab-amerikai vagyok.
Ha nem vagy fehér, kell álljon valami az „amerikai” előtt.
Így működnek a dolgok. Ez van.
Hacsak nem vagy fehér. Az sima. Mindenki más odabiggyeszt valamit.
Még az őslakosok is! Ők az amerikai őslakosok,
így kell rájuk hivatkozni.
A legtöbb fekete haverom életében nem járt Afrikában, de akkor is afroamerikaiak.
Mexikói amerikaiak, ázsiai-amerikaiak, és így tovább.
Vagy fehér vagy…
Ha fehér vagy, akkor Ohio kukoricaföldjein szökkentél szárba,
onnan terjedtél szét mindenhová.
De Szent Patrik napján: „A dédapám negyedrészt ír volt!”
Ez vagyok én, arab-amerikai. És meg kell valljam,
arab-amerikaiként lenyűgöz, ahogy látom terjedni
a kultúránkat nyugaton. Elképesztő. Komolyan!
Állati klassz!
Ha nem tudod, mi az a vízipipa, kulturálisan tájékozatlan vagy.
És ha nem tudod, mi az…
„Te nem tudod, mi az a vízipipa, Denise? Honnan jöttél?”
„Olyan, mint ez a bong, csak más…
Díszes, és egy csomó ízben van.
És aztán van egy cső, ami kiáll, és te…
„Fújd ki! Van két cső,
brrrhetünk együtt is, Denise! Te jó ég!”
Ezt látták a fehérek, eddig jó,
beleszuszakolták egy elembe, a tetejére tettek egy patront
valami titokzatos löttyel, amiről senki se kérdezte, micsoda.
Mindenki így sétál…
„Ez egészséges!”
„Életemben nem láttam vízipipát, ami ennyire füstöl, tesó!
Vegyél vissza belőle! Ez már a klímára is hat,
mi a faszt csinálsz?” „Dehogy, ez egészséges!”
„Kizárt, tesó! Ez egy elemes szar, felütve valamivel, téged átbasztak!
Hagyd abba, kérlek!”
Ez az első közérdekű cucc. A másodikat
Redd Foxx próbálta elterjeszteni Amerikában
a hetvenes évek elején.
Meg kell mondjam, minden nyugati muszlim elgondolkodott már azon,
miért nem mossa itt senki a seggét.
Nagyon fura.
Kérlek, mossátok meg!
Annyira fura, hogy a bidé nem alap, értitek?
Miért a vécépapír az első és egyetlen opció?
A sorrend: falevél, vécépapír, nedves kendő és víz.
De miért? Miért csináljátok?
Segget nyalni bezzeg szoktatok, de mosni nem. Őrület!
Őrület!
Ha szaros leszel,
pánikolva lemosod.
„Most már oké, lemostam a szart.”
De ha mentek, csak úgy, akkor „Jól vagyok!”
Egy rokonom jött meglátogatni az óhazából.
Azt mondta, ki akar próbálni egy ötcsillagos szállodát. Mondtam,
persze, hajrá, érezd jól magad!
Így is tett. Mondtam neki: „Holnap délben felveszlek a plázánál.” „Oké.”
Másnap odamentem, találkoztunk, és láttam az arcán, hogy ki van bukva.
„Mi a baj, tesó?” Ilyen volt… „Mi baj?”
Mire ő: „Allah Yoqrifhem!” „Allah Yoqrifhem!”
„Tesó, nem kiálthatsz Allahot egy plázában!
Mit művelsz? Csillapodj!
Mi a baj?” Azt felelte: „Nincs bidéjük. Ötcsillagos a hotel, és nincs bidé!
Nem egy-, két-, három- vagy négy! Ötcsillagos és nincs bidé!
Valahányszor vécére megyek, le kell zuhanyoznom!
Ma már ötször zuhanyoztam, Mo!”
„Engem most inkább az emésztésed aggaszt, tesó.
Öt szarás egy délelőtt. Mi van veled? Állj le a palacsintával!”
Átjött Nick haverom…
Az első stand-upom után átalakíttattam a klotyót,
olyan japán vécésre.
Nick barátom kiment a fürdőszobába és rögtön vissza is jött.
„Mo, miért van távirányító a vécéhez?
„Mert van benne bidé és szárító is.” „Mi az a bidé?”
„Te nem tudod, mi az a bidé?” „Nem.”
„Jaj, te szegény. Na várj…
A bidé, miután kaksizol,
vizet spriccel a seggedre és megmossa.” A válasz az volt, hogy „Fúj!”
„Fúj?
Nick, ebben a képletben te vagy az undi! Húzz be és mosd a segged!”
Legalább húsz percig volt bent,
és mikor kijött, mintha megkeresztelték volna…
Újfajta önbizalommal járt, előtte még nem láttam így.
Ez volt a második ilyen.
A harmadik egy kérdéssel kezdődik.
Játsszuk azt, hogy a II. világháborúban vagyunk!
Nagyon fontos! Az akkori Amerikában vagyunk,
és körbejárom az országot, azzal, hogy „kipróbálod a szusit?”
Kérdezik, mi az a szusi, mondom, a szusi egy japán étel.
Mire ők: „Japán? Vidd ezt a japcsi szart az orrom elől!”
Valószínűleg így lenne.
És most röpüljünk az időben szeptember 12-ére, 2001-be,
amikor is sétálok az országban, kérdezem: „Nem kértek hummuszt?”
„Mi az a hummusz?”
„Egy tipikus arab étel.” Mire ők: „Arab!
Vidd ezt a homoki néger, al-kaidás kaját az orrom elől!”
Valószínűleg ezt mondanák.
Nagyon fontos tisztázni,
hogy amikor azt mondod, hogy hummusz, az elején „h” van, oké?
Bibsik, ez nem ghummusz! Nem az!
Ez a kemény „gh” nálunk egy külön betű. A mi nyelvünkben ez másik betű!
A ti nyelvetekben nincs ilyen, szóval ez tutira nem a tiétek!
Szóval a lényeg, ez a mi hummuszunk!
El a kezekkel!
Ez a miénk, és most már mindenhol ott van!
„Kérek hummuszt!”
Mindenhol ott a szaros hummusz…
Még a kávézókban is! A kisboltban, a sarkon!
A benzinkúton, mindenhol hummusz!
Repültem valahová, odajön a kiscsaj, „Egy kis harapnivalót?”,
odanéztem. „Ez meg mi?” „Hummusz.” „Nem, nem az.”
Olyan kis dobozkában volt,
ha letéped a sarkát, van benne valami chipsféle.
Ki kell nyomni, jelképesen kiszarod az egész kultúrámat…
„Baszd meg a történelmedet!” Kábé ilyen érzés.
„Dugj fel nagyanyádnak minden csöpp hummuszt, amit ebből kinyomsz!”
Ez nem hummusz!
Lementem a boltba, volt ilyen kóstoló…
„Szeretné megkóstolni ezt a csokihummuszt?”
„Hogy mit? Csokihummuszt?”
Eldőltem, mint egy zsák. Elájultam.
Ezt azért még beszéljük át!
Elmentem abba a dél-afrikai
fine dining étterembe Atlantában, amikor ott forgattunk.
Odajön a pincér, hogy „Képzelje, tudunk hozni hummuszt, vörösbabból!”
„Hogy mi van?” „Tudunk hozni vörösbab-hummuszt!”
„Van benne csicseriborsó?” „Nincs, ez vörösbabból van.”
„Baszki, a hummusz csicseriborsóból van!
Ez sült babpüré!
Frijoles refritos, haver!
Mexikói kaját akarsz rám sózni, hummuszként? Vidd innen ezt a szart!”
A hummusz nagyon egyszerű. Négy dolog kell hozzá, néha öt. Ennyi.
Csicseriborsó, tahini, citromlé, só, esetleg fokhagyma.
Előveszed a robotgépet, és tök olyan,
mint egy kísérlet, mindent beleraksz…
„Nem elég, még egy kis tahini…
Nem jó, még egy kicsi citromlé…
Baszki, csupa citrom minden, kell még borsó meg tahini…
Bassza meg, csak a tahinit érezni…
Még több citromlé…
Túl sok a citromlé, sót bele…
Csicseriborsó, tahini…
Még egy kis tahini…
Tökéletes!”
Máris kész van tíz kiló hummusz!
Ja!
Nagyon fontos!
Kikanalazod a hummuszt egy tálba.
Kikanalazod egy tálba! Nem teszed ki lapostányérra!
Lapostányérban nem lehet mártogatni, tesó!
Ösvényeket túrsz benne,
lecsurog a szélén, totál káosz!
Tál kell, hogy rendesen tudj mártogatni.
Még nincs kész! A cucc közepén csinálsz egy krátert.
Beleszórsz pár borsószemet, pont a közepébe,
aztán fogod az olívaolajat. Nem azt a sárga szart,
hanem a sötétzöld fajtát.
„Mit csináljak vele? Cseppentsek párat, dísznek?”
Nem, ribanc! Megfordítod és tartod, oké?
Egy Mississippi, kettő, három, négy…
Ha azt hiszed, túl sok, akkor még nem elég!
Vili?
Én citromlét szoktam rátenni a végén meg apróra vágott jalapeñót.
Mindenhová szórok. Most, ha megkínállak
ezzel a szuperautentikus palesztin hummusszal
és te a répáért nyúlsz, szétrúgom a segged, vili?
„Csak ki akartam próbálni. És figyelek a szénhidrátra.”
Ez nem neked való, cicám! Húzz innen!
Friss, forró, gőzölgő pita kell hozzá.
Letépsz egy darabot, összetekered, könnyen megy, mert még puha,
csinálsz egy tölcsért és belemártod, így…
Magad felé. Nem kifelé!
„De én meg akarom kóstolni azt az oldalt!” „Tökugyanaz van mindenhol, baszki!
Senki se akarja a seggszagú ujjaidat a maga részén, vágod?”
„De én meg akarom kóstolni!”
Tudod, mit? Húzok egy falat a hummusz közepén.
Egy falat.
Az a fele hummusz, ez a fele is hummusz.
Egy tálból akartam megoldani,
de ha nem osztozkodsz, annyit mondok, BeTizik!
Köszönöm, Houston! Szeretlek titeket!
Nagyon köszönöm!
Szeretlek titeket! Üljetek le!
Olyan szép, hogy így itt vagytok! Ezt én nagyon komolyan veszem.
El is mondom, hogy miért olyan fontos ez nekem.
Húsz év volt, mire állampolgár lettem, az első stand-upomon meséltem…
Palesztin vagyok,
és akkor mehettem vissza először Palesztinába.
Mert nem szabad…
Nem mehetsz vissza, akkor sem, ha az anyád, dédanyád ott született.
A nagymamám, a dédmamám… Ezeréves történelmünk van ott…
De addig nem mehetsz, amíg meg nem kapod az amerikai útlevelet,
és akkor még kint sem könnyű.
Amikor először vagy ott: „Honnan jössz?
Honnan érkezel?”
„Üzbegisztánból.”
Durva…
Nehéz kérdés…
Azt hiszed, hazamész… Anyukád mesél róla, látod
a lelki szemeiddel és oda akarsz menni. Ne értsetek félre,
csak mert azt mondom, „haza”. Ez is az otthonom.
Itt a házam, itt van eltemetve az apám.
Értitek?
Elindultunk,
amikor először mentem Burinba,
egy kicsi faluba Náblusz mellett,
oda való a családom.
Csodaszép! Találkoztam a nagynénémmel.
Finomakat főztünk… Ez nem magától nőtt ide…
Otthoni ízek, értitek…
Üldögéltem a nénéimmel, néztem a tájat, az őseim jártak a fejemben és az apám,
meg a történelmünk. El akartam menni a nagyszüleim házába,
ők már nem élnek. „El akarok menni, látnom kell
hol született az anyám. Látnom kell, vigyetek el oda!”
Elvittek, én pedig csak ültem és sírtam az örömtől és a boldogságtól.
Elöntöttek az érzések, felmentünk a tetőre, körülnéztem,
beszívtam a levegőt, magamba szívtam az egészet.
Láttam a falakat. Mindenhol falak, és ez valahol szomorú,
de hátha végre képesek leszünk túllépni ezen az egészen.
A falut néztem, figyeltem, és megláttam a mecsetet a közepén.
Kérdeztem, a rokonomat,
mióta áll az ott? Azt felelte, többszáz éve, mindig is ott állt.
Úgy éreztem, oda kell mennem. „Ott akarok imádkozni. Biztos,
hogy apám is ott imádkozott. Meg a nagyapám, dédapám. Muszáj!”
Ő: „Menjünk!” Elmentünk. Imádkoztam. Meditáltam.
Úgy éreztem, csodálatos, hogy itt lehetek. Fantasztikus!
És akkor öt másik csávó ránézett
az órára és szólt,
hogy itt az ideje a magrib imának. „Mi van?”
„Menj, és hívj imára mindenkit!”
„Nem megyek, csak most jöttem!”
„De szakállad van!” „Na és?
Kövér vagyok, nem akarom mutogatni a tokámat!”
„Nem, neked kell imára hívni!
Itt az idő és imára kell szólítani mindenkit!”
„Én nem hívok imára senkit!” „De neked kell imára hívod!
Tudod, hogy kell?” „Persze, hogy tudom,
de most beszélnem kell egy mikrofonba!”
„A faluhoz szólsz?” „Sokezer embernek dumálok,
nagy a stressz, félek, hogy elszúrom. Ennek most vallási jelentősége van!”
„De muszáj!” „Jól van, csinálom!”
Felmentem, mondtam:
„Maradj mellettem, ideges vagyok. Ne hagyd, hogy elszúrjam!”
Én hívtam imára az egész falut.
Sikerült! „Te jó ég, ez jó volt!
Ezt nekem találták ki!
El se hiszem!”
Pont ekkor berohant egy férfi a mecsetbe.
„Ki hívott imára?” Mindenki rám mutatott,
„Ő volt, ő csinálta! Ez a csávó volt!”
Azt gondoltam, rohadékok, ti akartátok az egészet!
„Miért csináltad?” „Ők erőltették, hogy csináljam!”
„Nem baj, csak tíz perccel előbb volt. Tíz perccel hamarabb!”
Mire én: „Az óra szerint most van imaidő!”
„Az tíz percet siet!” „Ezt nem tudtam!
Digitális óra, nyomd meg, és rendbejön, érted?
Megcsináljam?” Mire ő: „Várj csak!
Egész életemben itt éltem. Mindenkit ismerek.
Ki vagy? Sose láttalak még.
Ki volt az apád?” Megmondtam.
Mire ő: „Te jó ég…
Jóságos ég… Musztafa?”
„Igen, Musztafa volt az apám.”
„Tudod, ki szerelte be a hangtechnikát a mecsetbe?
Az apád.”
Kevés ilyen szépet éltem át életemben,
és el kellett mesélnem,
mivel csak, mert palesztin vagyok,
és ott kell éljek, ahol, az nem ugyanaz.
Houston nevelt fel, és a Netflixtől kapom a fizetésemet.
Szeretlek titeket!
Köszönöm, Houston! Szeretlek titeket!
MUSZTAFA AMER EMLÉKÉRE (1938-1995)
2021. szeptember 16-án
Mohammed Mo Amer munkáját elismeréssel jutalmazták,
amiért inspirálja, biztatja és persze
megnevetteti az embereket,
miközben egyedi, értékes bátorítást nyújt
az arab-amerikai és egyéb, ritkán szereplő kisebbség művészeinek.
Ezért én…
Én, Sylvester Turner,
Houston város polgármestere
büszkén jelentem be,
hogy 2021. szeptember 16-a
Mohammed Mo Amer napja Houstonban!
Magyar szöveg: Szalai Eszter