Downloaded from YTS.MX
СПЕЦІАЛЬНИЙ ВИПУСК КОМЕДІЇ NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
WHITE OAK MUSIC HALL
Пані та панове,
ви всі відчуваєте, як вирує радісне очікування.
Поїхали, Г'юстоне, штат Техас!
Хай почнеться шоу.
З вами Дуейн Джонсон,
також відомий як «Скеля»,
також відомий як La Roca іспанською,
також відомий як найсексуальніший сучий син із тих, що нині живуть.
Це наразі неважливо. Але важливо те,
що ви всі зібралися тут заради одного чоловіка.
Який народився у відомому багатьом із вас місці.
В Аліфі. Так-так.
Південно-західному передмісті Техаса.
Там також народилося багато чудових людей.
Ліззо, Бейонсе, Тревіс Скотт.
І є ще одна людина, про яку ви не знали,
що вона теж народилася в Аліфі.
Це найкрутіший чемпіон у світі, «Скеля»!
Ну, принаймні сьогодні це так.
Може, завтра матиму іншу батьківщину.
Припустимо, Гаваї. Слухайте,
найважливіше зараз те,
що я маю честь представити вам
людину, заради якої ви тут.
Пані та панове Г'юстона, мого рідного затишного Г'юстона,
привітайте цю людину.
Ще один крутий чемпіон. Мій хлопчик. Ваш хлопчик.
Мо Амер.
Як справи, Г'юстоне?
Гаразд…
Сідайте.
Ми це зробили!
Ми всі це зробили.
Справді, це надзвичайно.
Ми зібралися разом. Після тих 19 місяців,
що ми щойно пережили. Ми тут, ми разом.
Як концертний виконавець,
я подумав, якщо чесно, що все скінчено.
І от ми тут. Удруге за свою кар'єру
я подумав, що вона-таки може скінчитися.
Уперше це було…
одразу після 11 вересня.
Людина на ім'я Мохаммед. Я такий: «Нічого хорошого мені не світить».
Від мене відвернулася власна сім'я.
Брат подивився мені в очі й сказав: «Твоїй кар'єрі гаплик».
Та як можна було мені таку хрінь казати?
Я ж завжди мріяв бути стендап-коміком.
Він такий: «Глянь, що про нас кажуть у новинах.
Ніхто не захоче слухати, як Мохаммед зі сцени розповідає жарти.
Твоїй кар'єрі гаплик».
Я кажу: «Омаре, ти взагалі пілот».
І от я на екрані зі Скелею.
Викуси, суко. Розумієте, про що я?
До речі, уже кінець?
Пандемії кінець?
То було насправді?
То як, кінець чи ні?
Ні, серйозно, мені цікаво. Так чи ні?
Я одночасно сміюся і готовий заплакати в будь-який час. Я такий…
Це було насправді? Так чи ні?
Знаєте, що справжнє? Розлучення справжнє. Розлучення…
Розлучення — до біса справжня річ.
Розлучення — настільки справжня річ.
Я розлучився під час пандемії.
Так буває, знаєте. Що поробиш?
Ми обоє… Хлопець там у залі щасливий.
Це не та історія, яку можна почути від коміків. Типу:
«Та пішла ця сука». Ні.
Це просто не спрацювало. Розумієте?
Нічого, буває.
Коли ти довго одружений, то звикаєш до певних речей.
Якось уночі я міцно спав
і дуже потужно перднув.
Так потужно перднув, що прокинувся присоромлений.
Ось так.
Я повернувся ліворуч і вибачився.
А там нікого.
Я відвернувся і заплакав. Я такий…
І одразу записав цю фігню. Я такий: «Дуже весело».
То було насправді? Так чи ні?
То було насправді?
Я не знаю.
Чорт.
Ось так я почуваюся
весь час.
Пандемі… Знаєте,
те, що з нами зробили ЗМІ,
це не можна пробачити, чесно.
Справді. Це було типу:
«Паніка!»
«Воно наближається!» «Що саме?» «Не знаю. Воно наближається».
«Уже троє хворих». «Що?»
«Воно наближається!» «Що саме?»
«Там щось про летючу мишу». «Не знаю».
«Миші наближаються?» «Ні! Щось від мишей».
«І це те, що неможливо побачити неозброєним оком».
«Але це наближається».
«Ви всі помрете».
«Але не бійтеся».
«Не…» «Тобто?» «Га?» «Але я боюся.
Я нервуюся». «Не варто, просто бери дезінфікуючий засіб.
І все буде добре.
Що більше антисептика, то краще.
Але перед використанням антисептика
спочатку нанеси антисептик поверх антисептика.
А після того можна брати антисептик.
Коли отримуєш посилки,
просто полощи в ньому ті посилки».
Нас перетворили на купу придурків.
Ми всі такі: «Посилка приїхала».
«Досить, висушуй. Досить».
«Носіть маски». «Скільки масок?»
Це ж постійно змінювалося.
Фаучі сказав: «Носіть маску. Одну».
«Одна маска забезпечує 33% захисту».
«Дві маски забезпечують 66% захисту».
«Три маски забезпечують 97% захисту».
І поліетиленовий пакет — 100%.
Просто вбий себе. Просто… удушися.
«О, ні, ще одна жертва ковіду!»
«Ні, чуваче,
знову пакет, чуваче. Він наклав на себе руки».
«Сидіть удома. Ми все зрозуміли.
Залишайтеся вдома». «Надовго?». «Невідомо».
«Місяцями, гадаю».
«Скільки місяців?» «Місяцями, бро, я не знаю».
«Це буде місяцями».
«Скільки саме місяців?» «Ми не знаємо».
«Але ви маєте знати». «Так, знаємо.
Але ми не знаємо.
Місяцями. Просто сидіть удома».
«Але мені треба працювати». «До біса твою роботу.
До біса».
«Тобто до біса роботу?»
«Чи мені не треба платити за оренду?» «Гей, полегше.
У нас капіталізм. Ще чого.
Ти маєш платити за оренду».
«Заждіть, але ж я маю працюв… Тоді надішліть мені гроші.
Знаєте, просто дайте грошей». «Ні, ти що, геть торчок, бро?
Ми не можемо дати тобі грошей, якщо…
Що ти таке кажеш? Ми не можемо…
дати тобі…» «Чому ви постійно запинаєтеся?
Просто дайте мені ті гроші». «У нас їх немає, ясно?
У нас не…» «Ви про що взагалі?»
«Ми даємо вам гроші, але це працює так.
Ми даємо вам гроші, а ви їх розподіляєте
по різних кошиках, так? Програми соціального захисту,
медичні програми. Багато кошиків».
«А фонд про чорний день?
Чуваки, у вас точно є такий фонд.
На вулиці геть чорно, хоч в око стрель.
Не просто чорно, а ще й сезон ураганів на всю міць.
Сім ураганів одночасно.
Дайте мені ті срані гроші».
«Добре, зізнаюся. Ми на мілині. Ясно?»
«Тобто на мілині? Ви ж федеральний уряд».
«Так, знаю.
Знаю, але в нас є борги.
У нас борги, ясно, це…
Це великі борги, ясно?»
«Наскільки великі?» «Ми в мінусах, ясно? Просто…
Ми просто…» «Я знаю, що таке борг, чуваки.
Наскільки великий мінус?» «Там кілька мінусів.
Багато мінусів. Дуже багато мінусів».
«Просто вимов це. Скільки?»
«Двадцять трильйонів доларів»
«Двадцять трильйонів доларів?
Хто веде цю чекову книжку?
MC Hammer? Хто керує ситуацією?
Як вам удалося накопичити 20 трильйонів доларів боргу?»
«Убивати смаглявих людей — дуже дорого.
Ох…
Дуууже дорого.
Надзвичайно. Отже…
Як бачите, ми не можемо дати вам грошей.
Бо ми в мінусі. Комісії за овердрафт ростуть. Ми не…
Не можемо вам дати грошей з мінусу».
«Що ти кажеш, Кайле?
Фондовий ринок от-от рухне?
Дідько, Кайле. Вмикай принтер.
Вмикай чортів принтер.
Надрукуй мені трильйон доларів.
Вони підуть на цю фінансову піраміду під назвою фондовий ринок».
Бо фондовий ринок — це точне відбиття
усіх американських сердець.
Якщо стрілка рухається вниз,
серця й душі всіх американців теж рухаються вниз.
«Спрацювало, пішло вгору!
Американці знову щасливі.
Іде вгору. Злітає до небес!»
«Заждіть. Як це, злітає до небес?
Ми ж усі сидимо вдома. Я думав…
Як це…
Як…
Як ця штука йде вгору?
Я думав, вона пов'язана з надходженнями
й квартальними доходами. Але ж ніхто не працює.
Я купую в Amazon. Дідько.
Усі замовляють доставку додому, тому воно й злітає до небес.
Пішов ти, Джеффе Безос,
і водночас дякую тобі, Джеффе Безос.
Чудово, але як та стрілка досі повзе?
Я думав, вона залежить від грошових надходжень. Але ж усі вдома».
«Слухай, чуваче, стули пельку, ясно?
Просто дивися на стрілку. Боже, укусися за язик
і просто радій, що стрілка повзе вгору!»
«Ні, чуваки. Нам потрібні гроші».
«Ось 1200 доларів. Плата за мовчання.
Стули срану пельку».
«Дякую. На тиждень вистачить. Я це ціную.
Годі відволікати мене.
Як та грьобана стрілка повзе вгору, серйозно?
Зараз рекордна кількість безхатьків».
«Прибульці існують. Подумай про це трохи».
«Що?
Ви з ними спілкуєтеся?» «Так, бро, весь час, просто ошизіти.
Дивися на стрілку, гаразд?» «Ні, як так, стільки безробітних.
П'ятдесят мільйонів безробітних. То як у біса
стрілка повзе вгору?» «Слухай,
Віллу Сміту зрадила жінка. Подумай про це».
«Що?
Як ти могла, Джадо?
Що сталося?»
«Там такі перипетії, не знаю, ошизіти можна.
Дивися на стрілку.
Дивися на срану стрілку».
«Бро, годі мене відволікати. Як ця стрілка
досі повзе вгору? Поясни-но».
«У мене є для тебе актуальна порада.
Криптовалюта».
«Що таке в біса криптовалюта?»
«Всередині комп'ютера є такі чоловічки,
і вони майнять. Вони майнять
цифрові монети, ясно?
Тобі треба перевести справжні неіснуючі гроші
у…
У ще справжніші неіснуючі гроші.
І треба лише переміщувати…
Більшає справжніших неіснуючих грошей — переводь їх сюди,
і так по колу».
«Я геть заплутався».
«Гей, у нас для тебе чергова порада. NFT».
«Що таке в біса NFT?»
«Блокчейн-сертифікат, що підтверджує право власності».
«Краще просто натягну пакет на голову.
Пішло воно все».
Це справді існує?
Ковід існує.
Я хворів. Підхопив від Дейва Шапела. Це правда.
Причому то вже було вдруге.
А вперше… Він подзвонив мені на самому початку пандемії.
Такий: «Мо, як справи? Що робиш?»
Я кажу: «Не знаю, бро, чи ти дивишся телевізор.
Сиджу вдома, чуваче, от що я роблю.
І ти. Ми всі сидимо вдома. Не знаю, чи ти бачив це в новинах».
Він такий: «Ні, їм нас не зламати».
А я йому: «Ми вже зламані.
Уся країна зламалася».
Він каже: «Тому я і дзвоню.
Збираюся проводити концерти на кукурудзяному полі в Огайо».
Я такий: «Не знаю, чуваче, звучить не дуже. Я не певен».
А він: «Ні-ні.
Ми тестуватимемо всіх раз на три дні.
Це безпечно. Докладемо максимум зусиль.
Жодних гарантій, звісно.
Але ми докладемо зусиль».
Я кажу: «У тебе є обладнання для тестування, бро?
Це ж лише початок пандемії.
Звідки в тебе обладнання?» Він просто оскаженів:
«Гей, брате, я Дейв Шапел. Звісно ж, у мене є…»
Я такий: «Непоганий аргумент».
Справді непоганий.
Отже, ми… Я поїхав до Огайо.
І це був неймовірний цикл концертів,
це тривало майже чотири місяці.
І ми майже зробили це,
та через спалах хвороби довелося припинити.
Дейв змонтував із цього документалку.
Надзвичайний документальний фільм.
Я дивився його в Radio City Music Hall.
І от я вперше пішов подивитися.
І після перегляду такий:
«Стривай-но, в кінці фільму таке враження,
ніби я зіпсував усім срану вечірку».
Я захворів і через це все пішло шкереберть.
Бо я виявився скотиною.
Я такий: «Секундочку».
Підійшов до Дейва й кажу:
«Дейве, судячи з твого фільму,
Мохаммед — головний лиходій у цій ситуації.
Неправда ж. Я нічого не зробив».
Він такий: «Ніхто так не подумає».
І пішов собі. Одразу
підходить Бредлі Купер.
І каже: «Чуваче, хріново, що ти отак
зіпсував усім тусу в Огайо».
Я такий: «Це не я».
«У знаменитого актора й режисера склалося таке враження.
О, ні!» Але я справді був не винен.
Винна ота маленька пані. Дуже-дуже маленька.
Якій подобалося все облапувати.
Вона постійно мене торкалася. «Привіт, Мо.
Привіт». Постійно лапала мене.
Я кажу: «Годі мене чіпати.
По-перше, зараз пандемія. По-друге, ми так близько не знайомі.
Припиніть доторкатися до мене».
І потім вона удала, ніби кашляє мені в обличчя.
Ось так.
І я такий: «Я люблю чорний гумор, але…
Це не смішно!
Це не смішно, сучко».
І вона отримала позитивний результат
через три дні.
Я такий: «Я знав, що вона з Ізраїлю. Знав».
Я це знав.
Певно, у них була нарада в Голлівуді.
Вони такі: «Цей палестинець стає надто впливовим.
Підішлемо до нього цього непомітного гремліна,
щоб заразити його, і він помре від ковіду».
«Я вижив, сучко!»
Тоді я захворів уперше.
Удруге було так.
Знову мені дзвонить Дейв Шапел
і каже: «Чуваче, що робиш?»
Я такий: «Відновлююся після хвороби».
Він: «Я організовую виступи
в Остіні. Там буде Джо Роґан.
Усе буде круто.
Ти маєш там бути». Я кажу: «Дейве, я не певен, що першого разу
усе спрацювало як слід».
А він: «Усе буде по-іншому.
Тестуватимемо щодня.
Тоді ми тестували раз на три дні. Тепер тестуватимемо щодня.
Ми зловимо ту шльондру
й закриємо її в туалеті.
Усе буде зашибісь». Я такий: «Чорт, зробімо це».
Приблизно на десятий день виступів
Дейв підходить і каже: «Чуваче,
у мене є косяк від Jay-Z».
Я такий: «Що?» Він каже: «Так, косяк від Jay-Z».
Я кажу: «Тут є Jay-Z?»
«Ні, у Jay-Z є компанія з виробництва марихуани,
і він надіслав мені ці косяки».
«То що? Покатаємося на твоїй тачці й викуримо це разом?»
Я кажу: «Чорт, у Дейва Шапела є косяк від Jay-Z,
і він кличе Мо Амера викурити те лайно.
Твоя в біса правда, я викурю все лайно з цього косяка».
Отже, ми собі тусимо, і він запалює косяк.
Якби я тільки знав!
Бо він затягується й робить отак.
Я питаю: «Усе гаразд?»
Він каже: «Так, усе добре.
Усе гаразд. Ця трава від Jay-Z створює такий собі ефект Jay-Z…
Єєє!»
Я взяв косяк. Зробив пару затяжок і такий:
«Єєє-гова!»
Покурив.
Ми сміялися. Покаталися круто.
Потім я висадив Дейва, бо до виступу залишалося пів години.
Потім я почав йому писати. Кажу: «Бро,
за тобою заїхати?
Будуть спеціальні гості? Мені приїхати пізніше?»
А він мовчить. Я думаю: «Це дивно.
Дейве, я ж щойно тебе висадив. Це справді дивно».
Потім мені пишуть друзі.
Вони кілька тижнів про нього не чули.
Питають: «Чуваче, з Дейвом усе гаразд?»
Я такий: «Усе гаразд.
Ви його не знаєте. Це мій дружбан.
Про що ви взагалі?
Ми тусуємося».
Вони кидають мені посилання.
Думаю: «Цікаво, що там?»
Переходжу за посиланням.
І потрапляю на першу сторінку TMZ, де написано:
«У Дейва Шапела виявили ковід».
Я такий: «Не може бути!»
А далі думаю: «Чорт,
TMZ завжди праві, ці сучі сини».
І думаю: «Як вони дізналися раніше за мене?
Я ж його щойно висадив.
Він подзвонив їм раніше, ніж мені?
Що за срань, бро».
Він намагався заперечувати.
Я пішов до нього:
«Дейве, це триндець. Я вдруге через тебе маю ковід».
А він: «Ти не можеш цього довести, Мо».
Я такий: «Бро, того дня, коли ти отримав позитивний результат, ми курили косяк.
За лічені хвилини до цього».
Він помовчав і каже:
«Мені шкода, що я заразив тебе, бро».
А далі каже: «Нічого. Зате не СНІД».
І просто пішов.
То вже кінець чи ні?
Так чи ні?
З мене досить. У мене була ця штука двічі.
Фаучі каже: «Лише сім людей у світі
перехворіли дві…»
Маячня!
Я особливий, звісно, але не настільки в біса особливий, Фаучі.
То з мене досить. Я перехворів двічі.
І вакцинувався. Я покінчив із цим.
Все. Я вакцинувався Pfizer.
Цього я й хотів.
У кожного з нас є улюблені вакцини, але я обрав Pfizer.
Я хочу, щоб із моїм лайном розбирався німецький учений, розумієте?
Такий чувак: «Яві, що там Pfizer? Йа-йа!
Ми знали, що ковід вийде з Уханя,
а тому працюємо з випередженням графіка.
Так! Ми винайшли вакцину! Pfizer!»
Ось що мені треба.
Що?
«Яза!»
«Йа-йа, то є добре, у нас є Pfizer».
«У вас є Pfizer? У мене є Pfizer».
Я не щепитимуся Johnson & Johnson. Ні, дякую.
Я не користуюся і їхньою звичайною продукцією.
І вони надто піклуються про мій комфорт.
Хочете, щоб я сказав, що є в Johnson & Johnson?
«Не знаю, друже, ми просто
взяли трохи зміїної отрути
й додали дитячу присипку Johnson & Johnson для густоти.
І дитячу олійку Johnson & Johnson
як розпушувач.
І поклали туди ще саму чортову дитину.
Цілу бісову дитину.
І насамкінець узяли маленького дикого індика для отакого звука».
Розумієте?
«Скільки щеплень?»
«Жодних щеплень, це передається з рота в рот.
Ти тільки приходь…»
Повний абсурд.
Вакцини з акцентом — це абсурд.
А Moderna?
Яка Moderna?
«Ти прищепився дерною, бро?
Зробимо тобі одну ін'єкцію, і ти витанцюєш цю срань.
Ти знаєш, про що я. Зробімо це, бро».
Ах, дерна.
Фак!
Ось так я почуваюся.
Справді. Так я почуваюся. Постійно. Фак.
Постійно.
Фак.
«Фак» — це недостатньо потужне слово, будьмо чесними.
Воно не сильне.
Коли ти спілкуєшся іншою мовою,
то усвідомлюєш,
що англійська мова —
наче новонароджена дитинка.
Так і є. Це молода мова.
Наприклад, я знаю арабську. Арабська — старовинна мова.
Англійська — ніби її дитина. Вона хоче вирости
і стати арабською колись, і це…
Це просто…
Ні, це нічого.
Вона просто ще маленька.
Бракує глибини. Слова
не дуже потужні. Як-от «фак».
Це нічого, це просто знак оклику.
В арабській мові прості вітання
займають стільки часу, знаєте?
Такі вітання: «Мир тобі».
«Мир тобі теж».
«Нехай Божа милість буде над тобою».
«Нехай милість Божа буде й над тобою».
«Хай проллється на тебе божественне світло».
«І на тебе хай проллється».
«Нехай це захистить тебе й увесь твій рід…»
«Чуваче, я можу просто купити пачку сигарет і піти звідси?»
Занадто.
Занадто. Англійською це: «Привіт».
І все. Готово.
Готово.
«Як справи? Справи у прокурора?»
І все, нічого більше.
Нічого.
Якщо до тебе хтось звертається з лайкою англійською,
скоріш за все, ти просто підеш.
У 99,9% випадків.
якщо ти не надто емоційний.
Це старо, але досі актуально.
«Гей, пішов у дупу!»
«Мені там робити нічого».
І йдеш собі далі.
«Гей, пішов ти! Трахни себе!»
«Знаєш, у мене останнім часом дуже напружений графік,
то, може, це те, що мені треба».
«Гей ти, мамкойобе».
«Ну, не своєї, звісно…
У колишньої дружини є дитина від попереднього шлюбу,
тож так, я мамкойоб.
До речі, технічно твій батько найбільший мамкойоб з усіх».
«Гей, ти, мудило!»
«Знаєш, очі самі себе не бачать.
І я не бачу, що я мудило, тож дякую,
що ти робиш мене кращим».
І просто йдеш.
«Ти сциклива пизда!» «Добре, чом би й ні».
Тільки я не розумію, чому піхва завжди асоціюється зі слабкістю.
Піхва — це дуже сильна річ у метафоричному й фізичному сенсі.
Дуже сильна!
Це правда.
Чиста правда.
Дуже сильна. З неї вилазить дитина.
Нове людське життя.
Кілограми людської плоті
можуть пролізти крізь цю маленьку дірочку. Хлоп!
А їх ще й може бути двоє. Хлоп! Хлоп!
І навіть троє. Хлоп, хлоп, хлоп.
А потім вона відновлюється. Ось так.
Майже. Як і була. Майже.
Майже як була.
Можливо, під час сміху або кашлю ви можете обмочитися, але в цілому…
В цілому все відновлюється.
Вона знову готова.
У мого друга Кріса
вийшов нирковий камінь крізь уретру.
То він ледь дуба не дав.
Він такий: «Боже, що це зі мною?
Пристрельте мене хтось!»
А то була маленька піщинка, що пройшла крізь його уретру.
Жінки: «Хлоп! Хлоп!». І все стало як було.
А тут маленька піщинка…
Залиш хрін собі. Я буду піхвою коли завгодно.
Арабські лайки.
Дуже барвисті.
Настільки, що я їх навіть не використовую. Чесно, я просто…
Підемо від простого до складного.
Наприклад. Kes Emak. Це означає:
«Трахни пизду своєї матері!»
Дуже конкретно.
Переходимо на наступний рівень.
Kes Emak Eli Nafadek, що значить…
Двоє людей такі: «О, я знаю, що це значить».
Усі інші нащулили вуха: «Що ж це означає?»
Отже, Kes Emak Eli Nafadek означає наступне:
«Трахни пизду, з якої виліз!»
Оце так!
Прости Господи, я знаю, що це божевілля.
Усі бачили, як народжується дитина.
Тож це візуальна лайка.
Одна з моїх найулюбленіших.
Yela3n Tarekhek, що означає…
Що означає: «Нехай буде проклята вся твоя історія».
«Моя прабабця?» «Ні, сучий сину,
від самого початку…
до сьогоднішнього дня, усе поміж ними і все в майбутньому.
Нахрін твою ДНК».
Прости Господи, мені це не потрібно.
Це занадто.
Навіть непристойні жести на Заході —
нічого особливого. «О, пішов ти, бро».
В Англії це перевернутий знак миру. Збиває з пантелику.
«Гей, пішов нахер».
І вони такі: «Ні, це символ війни».
«Ой, стуліть пельку.
Це не круто».
Ми, араби, вийшли на наступний рівень.
Заходимо збоку. BeTizik, ось так.
BeTizik, он так.
BeTizik, ось так.
Невеликий ляск…
BeTizik, он так.
Поворушили. BeTizik, он так.
BeTizik, ось…
Це означає «тобі в дупу». Ось що це значить.
І якщо виникає плутанина, ви просто підіймаєте другу руку,
і поїхали. BeTizik, ось так.
І ворушіть.
Ворушіть. По всій дупі, саме так!
Здається, багато хто сьогодні після концерту такі:
«Гей, Кайле». «Що?»
«BeTizik, бро!»
Фак!
…бро.
Мексиканці, бро. Я люблю мексиканців.
Скажімо так, якщо ти ростеш в Аліфі,
неможливо. Просто неможливо…
Ти ростеш серед мексиканців.
Їм завжди ніби боляче.
«Бро, ходімо потусити».
«Усе гаразд?» «Так, усе чудово, бро».
«Ти певен?»
Люблю мексиканців. Це наполегливі, працьовиті люди.
Просто триндець, що взагалі йдеться про зведення стіни.
Чорт, це ніколи в історії не спрацьовувало.
А ви продовжуєте верзти ті самі дурниці.
По-перше, це мексиканці.
Це найвигадливіші люди, яких я знаю. Це…
Настільки вигадливі, що палестинцям лишається тільки конспектувати.
Коли Ель Чапо вислизнув через тунель на мотоциклі,
ми такі: «Гей, Абдалло, іди подивися, бро.
Він засунув мотоцикл у тунель, бро?
Треба буде повторити. Ya Habibi Ya Allah».
Мексиканців не зупиниш. Це не спрацює.
Зведете стіну — вони повернуться на тролеї.
Будуть такі: «Я готовий, Хосе.
Штовхай, сучий сину. Ну ж бо. Пішов ти».
Ви такі: «Невже вдалося?»
«Не знаю, бро.
Здається, він проїхав повз батут.
Тролей — справа хитра.
Тут важливий таймінг, бро».
Якби я був мексиканцем у Мексиці,
я б жив геть не за сценарієм.
Сто відсотків.
Я б такий: «Знаєте що?
Ми будуємо стіну, ясно?
Ми будуємо стіну. Більше жодних поїздок у Канкун. Що скажете, га?
Що ви на це скажете?»
Отож-бо й воно.
Усі білі дівчата…
Білі дівчата по всій Америці ридатимуть.
Вони такі: «Боже мій.
Я так хотіла поїхати в Канкун на весняних канікулах.
Чому вони такі расисти, не розумію.
Тепер доведеться їхати до Пуерто-Вальярти».
«Це теж у Мексиці». «Боже мій!»
Люблю мексиканців. Люблю пародіювати акценти. Це весело.
Коли ти їм отак кажеш: «Ходімо тусити», це весело.
Німецький акцент — теж весело.
«Йа-йа, тут дуже мило».
Я можу їх задовбувати цілий день.
А от із росіянами я не зв'язуюсь.
Я ніколи не зв'язуюсь із тими, хто розмовляє так: «Што ти сказал?
Ти послал мєня, мою семью? Што ти сказал?»
Я такий: «Ні дякую, бро. Я тобі не довіряю».
Росіянин у спортивному костюмі Adidas.
«Што ти сказал? Фігньой страдаєш?
Што ти сказал?» «Нічого, бро.
Усе добре».
Не лізу до людей із російським акцентом
і будь-кого з деформованими «боксерськими» вухами.
Не лізу.
Тим більше, якщо ти розмовляєш отак і маєш деформовані MMA-шні вуха.
До тебе я теж не лізтиму, бро.
Так я дізнався, що Хабіб Нурмагомедов
був найкращим борцем MMA всіх часів.
Усіх часів.
Він розмовляє так і має такі вуха.
«Пішло воно, я тебе не задовбую, бро.
Ти справжній мужик». Те, як він розмовляє, жахає.
«Думаєш, ти настоящій? Думаєш, ти вулічний?
Я вирос на горє».
«Що це значить, бро?
Що це значить?
Тобто ти там виріс?
Що ти там робив?»
Він може казати дикі речі. «Хочєш драться?
Я єму зараз ліцо поправлю».
«Він що, Містер Картопляна голова? Так не можна».
До нього краще не лізти. Чувак боровся з ведмедями у восьмирічному віці.
Лише подумайте. Він боровся з ведмедями
у восьмирічному віці.
На це здатні тільки дагестанці.
Бо є росіяни різних рівнів. Є звичайні росіяни,
є чеченці і є дагестанці!
Це геть інший рівень, на якому вони б'ються з ведмедями.
Ще й із дитинства. Як це в біса так?
Його покійний батько був одним із найкращих тренерів
усіх часів.
Як вони прийшли до цього?
Він собі гуляв із батьком і каже: «Папа.
Я хочу бить вєлікім чємпіоном.
Папа, потрєніруй мєня».
А той: «Нєт, син, ти нє готов».
«Нєт, я готов. Пожалуйста.
Потрєніруй мєня». «Ладно.
Я за мєдвєдєм. Посмотрім».
Привів ведмедя додому. Що сказала мати?
«Дорогой, зачєм тєбє мєдвєдь?»
«Да, знаю.
Спокойно, мєдвєдь.
Я привьол мєдвєдя. Ладно.
Я привьол мєдвєдя. Он будєт бороться с Хабібом.
Однажди Хабіб будєт вєлікім чємпіоном.
І побйот одного лєпрєкона-расіста.
За іслам. Alhamdulillah. Пошлі».
Не задовбуйте росіян.
От німців я задовбую щодня.
«Йа-йа, це надзвичайно».
Я пародіював цей акцент
на першому концерті, і мені писали:
«Чуваче, так ти схожий на товсту гусінь із "Життя комах"».
Я кажу: «Ні, неправда». Потім подивився концерт
і подумав: «Чорт, я-таки схожий на ту товсту…»
Типу: «Йа-йа, подивіться на мої крильця. Я гарний метелик».
Таке.
Таке щастя бути з вами. Хочу дещо вам сказати.
Я щиро зізнаюся:
я злюся через те, що вони з нами зробили. Справді.
Усе це нагнітання страху.
І спричинений ними розкол.
Це страшенно обурює.
«Кого ти підтримуєш? Республіканців або демократів?
Банду Bloods або Crips?» Ось такі я чую запитання.
Ви всі гангстери, ясно?
Ви всі гангстери. Я підтримую людей.
І завжди буду. Для мене це головне.
От був ураган.
Мій сусід, реднек Скотт, —
найкращий, ясно? Він завжди готовий.
Я ніколи не готовий, бо я знаю, що готовий він.
Він завжди такий: «Звісно ж, у мене є генератори.
Викуси, Мохаммеде, я тебе зробив».
Але потім він дозволив мені під'єднатися.
Я увімкнув подовжувач у нього в будинку й протягнув його
через увесь провулок та увімкнув туди свою хрінь.
От що головне. Нас намагаються розділити,
але насправді Мохаммеди в Техасі
чудово ладять із реднеками Скоттами.
У дупу все, про що ви говорите.
Ось чиста правда.
Нам намагаються проштовхнути цей порядок денний,
але це не так. Я вірю в нас.
Справді. Я вірю в нас.
А потім я їду в подорож, їду в аеропорт
і розумію, наскільки ми насправді роз'єднані.
Ми, людство, — відстій.
Ми відстій.
Кожен живе в своїй бульбашці.
Ніхто не звертає уваги на інших.
Усі просто… Це добре видно в аеропорту.
Коли ти йдеш, і раптом людина попереду різко зупиняється
і дивиться вгору.
«Що там угорі?» «Я скажу, що позаду, мудило.
Тисячі людей,
що намагаються пройти, куди їм треба.
От що в біса відбувається.
Та що, блін, з тобою не так?
Вали з дороги, не ясно?»
Якщо ти подорожуєш
із ручним багажем без коліщаток,
ти гівнюк, зрозумів?
Тягнеш усе це на своїх плечах. Якийсь сраний шабаш.
Усе сповзає. «Ой, вибачте».
Існують коліщатка. Що з тобою не так?
Якщо у тебе ручний багаж на двох коліщатках,
ти маєш ось такий вигляд: «Привіт».
Подивися, скільки місця ти крадеш за собою.
Якого дідька ти це робиш? «Привіт».
Що ти в біса робиш? Існують валізи на чотирьох коліщатках.
А ось на чотирьох коліщатках.
Одразу видно: розумна людська істота.
Ти можеш котити її вперед. Можеш скільки завгодно котити назад.
Можна ухилитися від якогось мудила й піти далі.
Подорожуєш із дитиною? Посади її зверху на валізу й іди далі.
Якщо ти маєш валізу на чотирьох коліщатках, а возиш на двох,
ти, певно, найбільший гівнюк з усіх.
Ми навіть цифри прочитати не в змозі.
Підходимо до виходу на посадку,
і там кажуть: «Посадкова…
Посадкова група один».
«Я в сьомій, можна пройти?»
«Тобто, що…» «Я у восьмій, бо сьома йде».
«Та геть з дороги. Що ви робите?»
Потім ти сідаєш у літак,
і приходять люди з багажем без коліщаток.
Збиваючи всіх із ніг.
Вони нічого не розуміють, просто…
Далі приходять гівнюки з валізами на двох коліщатках.
Тягнуть їх за собою
і чіпляються за геть кожне сидіння.
«Вибачте.
Вибачте».
Розверни ту валізу, мудило, і дивися, куди йдеш.
Використовуй свої очі.
Маневруй.
Доводить до сказу.
Бортпровідники, з усією повагою…
Я б дочекався завершення історії, бро.
Це недобре.
Ви нікого не рятуєте, хіба ні?
Ви надто серйозно ставитеся до своєї роботи.
Коли комусь погано, ви просто йдете:
«У салоні є лікар?
Я не знаю, що роблю. Будь ласка, хто-небудь».
Якщо ти сидиш біля перегородки
і поклав на підлогу невеличку сумку. Чорт.
«Покладіть, будь ласка,
цю сумку туди». Їх просто замикає біля тебе.
«Покладіть сумку нагору, добре? Тільки для зльоту. Ми повернемо її
одразу після зльоту».
«Якщо ви збираєтеся віддати її
одразу після зльоту,
нащо її, власне, кудись тягати?»
«На випадок
необхідності задіяти аварійні виходи». «Ми будемо виходити?
На швидкості 240 кілометрів на годину?
Ви, власне, про що?»
«Ні, ми маємо прибрати сумку.
Відповідно до інструк…»
Вимикайся.
Вимикайся, чорт забирай.
Боже, а ці інструкції з безпеки. Господи.
«Застебніть ремені безпеки.
Бо вони врятують ваше життя, розумієте?
Ось ремінь безпеки.
Щоб із висоти 10 000 метрів
ви долетіли до неминучої смерті.
На летючій некерованій махині.
Вас урятує ремінь безпеки». Ні.
Вони просто хочуть, щоб ваша дупа
залишалася на місці після падіння.
Вони не хочуть винаймати когось для пошуків вашої сраної дупи.
Ось і все.
Не хочуть.
Хочуть дістатися туди.
«Адамс, 3F. Так, ось він.
Ну, більша його частина».
Усе, що вони хочуть.
Якби вони справді думали, що ремінь безпеки рятує життя,
вони перевіряли б кожну людину,
як на американських гірках.
Вони б такі: «Добре. Добре. Добре.
До… Ти був за крок до смерті, Ральфе!
За крок до смерті».
Вони так не роблять.
Вони просто проходять повз. «Добре. Чудово. Чудово».
Один бортпровідник почав сперечатися зі мною.
«Ні, Мо, у разі аварійної посадки
й сильної турбулентності
тебе може підкинути, і ти зламаєш шию!
Я такий: «Я цього й хочу. Я хочу зламати шию.
Хочу бути засранцем, який спокійно летить отак,
поки інші верещать від страху. Я цього й хочу».
Поки всі пасажири такі: «Господи, ми всі помремо!»
А я вже помер. Мені вже добре.
Просто ляскаю вилупків без коліщаток на сумках.
Цього я й хочу.
Так, я пам'ятаю,
у разі падіння тиску в салоні
я перший. Срати на дитину.
Якщо випаде та маленька киснева штука. Я перший, срати на дитину.
Це не мої правила. Це ваші правила.
Летів із Нью-Йорка до Г'юстона.
Я живу тут, але ми летіли з Нью-Йорка до Г'юстона,
жодної водойми на шляху.
Але ми маємо перейматися через надувний рятувальний засіб.
Ти надягаєш цю штуку на себе
й застібаєш спереду.
Потім тягнеш за мотузку… отак.
І він надувається.
Але якщо не надується, без паніки!
Там є соломинка.
Для цього, вочевидь, потрібен лише один видих.
Один чарівний видих.
Вони удають, ніби це так легко. Просто…
«Усе гаразд, народ, ми в безпеці».
Чорт, ви колись намагалися надути
щось вручну, хоч раз у житті?
Я готував небожу вечірку біля басейну.
Я ледь не ґиґнув, надуваючи ті пляжні штуки.
А ви кажете мені, що під час аварійної посадки ми такі…
І померли.
Не хвилюйтеся. На жилеті є другий і третій захисні шари.
Є ледь помітне мерехтливе світло.
Навіть не ліхтар, а світловідбивний елемент
розміром із десятицентову монету, оце так.
З десятицентову монету. І свисток. Ясно?
Так у безкрайньому океані з дзвінкою луною, повному води, що відбиває світло,
шукатимуть твою срану дупу.
«Я тут».
Ви не знайшли малазійський літак.
Цілий величезний авіалайнер, чорт забирай.
А мою дупу, що просто плаває посеред океану, знайдете.
«Я тут».
Ви просто вказуєте всім морським хижакам своє точне місце розташування.
І ви мертві. BeTizik — от що я вам скажу.
Фак!
Уперше в житті я маю такі почуття.
Я біженець, що приїхав до Америки, Зараз, звісно, громадянин США.
Але вперше усі,
хто сміявся над Техасом у Каліфорнії,
у розпал пандемії такі:
«О, нам треба їхати до Техасу». «Справді?
Хочете сюди приїхати?» Я вперше відчув це.
«Повертайтеся додому, сучі діти.
Через вас дорожчає нерухомість.
Повертайтеся додому». Ось таке відчуття.
Так я почуваюся.
Я такий: «Я зрозумів, чому вони це роблять. Я почувався добре».
Я арабоамериканець. От хто я.
Я такий і є.
Палестино-арабоамериканець. Це…
Слухайте.
Дякую.
Добре, розпочнемо вечірку. Поїхали.
Ось така річ. Я роблю це не заради оплесків.
Я лише хочу сказати, що це питання самоідентифікації.
Я арабоамериканець. Ось як це працює в Америці.
Якщо ти не білий,
завжди є префікс перед «американець».
Якщо тільки ти не купуєш пістолет. Це єдина можливість.
Якщо ти купуєш пістолет у Техасі, перше питання:
«Ти латинос?»
Суперрасизм. «Ні».
Потім: «Ти афроамериканець?» «Ні».
А про арабоамериканців не питають.
Я такий, знаєте: «Та я достобіса білий сьогодні.
Крихітко, дай-но мені двоствольну рушницю 12-го калібру».
Але весь інший час
я арабоамериканець.
Якщо ти не білий в Америці, завжди є якийсь префікс.
Ось як це працює.
Ось таким чином. Ясно?
Якщо ти не білий. Тоді ти просто білий.
В інших є щось перед словом «американець».
Навіть корінні. Тобто індіанці.
Їх називають корінними американцями.
Ми виокремлюємо корінних американців.
Більшість моїх темношкірих друзів не були в Африці.
Але вони все одно афроамериканці.
Мексиканські американці, азійські американці тощо.
Якщо ти не білий.
Всі білі наче щойно проросли на кукурудзяних полях Огайо.
І розійшлися по цій чудовій землі.
Якщо це не День святого Патрика.
«Чорт, мій прадід був на чверть ірландцем».
Так і є, я арабоамериканець. Хочу сказати,
що я, як арабоамериканець,
у захваті від того, що наша культура розповсюджується
західним світом.
Справді в захваті. Так.
Це в біса круто.
Що таке «кальян»,
не знають тільки неосвічені особи.
Якщо ти не знаєш, що це…
«Деніз, ти не знаєш, що таке кальян? З якого лісу ти вийшла?
Це схоже на штуку для куріння марихуани, але це не вона.
Воно прикрашене візерунками
і має тютюн із різними ароматами.
Ще з нього стирчить трубка. І ти просто…
Просто дуєш. Можна взяти дві трубки
і робити бррр разом, Деніз. Боже».
Білі люди це побачили. Це надзвичайно.
Можна поаплодувати. Вони взяли акумулятор,
розмістили зверху картридж
із таємничою рідиною, про яку ніхто не питає.
І всі гуляють із цим отак…
«Це корисно для здоров'я».
«Бро, я ніколи не бачив стільки диму від кальяна.
Це ж маленький пристрій.
Через вас весь час змінюються погодні умови.
Що в біса відбувається?»
«Ні, це корисно».
«Не може бути, бро. Це акумулятор,
що почепили на метал. Тебе надурили.
Припини це».
Це перша соціальна реклама.
Друга соціальна реклама буде про те,
що Редд Фокс, власне, намагався розповсюдити в Америці
на початку 70-х.
Хочу сказати, більшість мусульман, що живуть на Заході,
не можуть зрозуміти,
чому ніхто тут не миє собі дупу.
Це справді дивно.
Будь ласка, мийте собі дупи.
Це дивно, що біде є далеко не всюди. Розумієте, про що я?
Чому туалетний папір є першою і єдиною опцією?
Це ж… Листя, туалетний папір,
дитячі серветки й вода.
Чому? Чому ви це робите?
Це ж очевидно. Усі практикують римінг.
Але ніхто не миє дупу. Це ж казна-що.
Казна-що.
Якщо на вас потрапить лайно,
Ви такі: «Боже, я в лайні. Треба негайно змити».
А потім: «Тепер усе добре.
Я змив із себе лайно».
А потім ви такі: «Нормально». І просто йдете.
До мене приїхав кузен із батьківщини.
І каже: «Хочу пожити в п'ятизірковому готелі».
Я такий: «Звісно, бро, насолоджуйся».
І він заселився в готель. Я кажу: «Чуваче, зустрінемося з тобою
завтра опівдні в торговому центрі».
Я заїхав за ним наступного дня
і бачу, що в нього дуже засмучений вигляд.
Я такий: «Що сталося, бро?»
Отакий він мав вигляд. «Що таке?»
А він: «Allah Yoqrifhem.
Allah Yoqrifhem.
Allah Yoqrifhem».
Я кажу: «Краще не волати про Аллаха посеред ТЦ.
Що ти робиш?
Спокійно.
У чому проблема?» Він каже: «У них немає біде.
Немає біде. У п'ятизірковому готелі!
Не одна, не дві, не три, не чотири.
П'ять зірок — і немає біде.
Щоразу, коли я йду в туалет, я маю приймати душ.
Я сьогодні п'ять разів був у душі, Мо».
«Мене більше хвилює стан твоєї травної системи, бро.
П'ять разів до опівдня. Як тобі це вдається?
Зав'язуй із панкейками, добре?»
Прийшов до мене друг Нік.
Після першого концерту Netflix я оновив удома всі туалети.
Отакі японські туалети.
Отже, мій друг Нік зайшов до ванної кімнати.
І одразу виходить. І каже: «Гей, Мо,
нащо тобі пульт у туалеті?»
Я кажу: «У мене вбудоване біде й сушка».
А він: «Що таке біде?»
Я кажу: «Ти не знаєш, що це?» Він каже: «Ні».
Я такий: «Боже, я тебе підвів».
Я кажу…
Кажу: «Біде —
це коли після ка-ка
на твою дупу розбризкується вода й миє її».
Він каже: «Фу».
Я такий: «Фу?»
Кажу: «Ніку, як хто тут фу, то це ти, бро.
Іди туди й помий свою дупу».
Слухайте, він сидів там хвилин 20.
Вийшов, наче після хрещення. Такий…
Хода стала розмашистою. З'явилася впевненість, якої я раніше не бачив.
Це була друга соціальна реклама.
Третя
починається з питання.
Уявіть собі часи Другої світової війни.
Важливо: Другої світової війни в Америці.
Я собі їжджу по Штатах і кажу людям:
«Ви хотіли б спробувати суші?»
Вони такі: «Що таке суші?» Я кажу:
«Це японська страва».
Вони такі: «Японська!
Прибери цю срану їжу геть з очей!»
Це цілком можлива ситуація.
А тепер уявіть 12 вересня
2001 року.
Я собі їжджу по Штатах і кажу людям:
«Ви хотіли б спробувати хумус?»
Вони такі: «Що таке хумус?»
Я кажу: «О, це традиційна арабська страва».
Вони такі: «Арабська!
Прибери цю срану пустельно-нігерську аль-каїдну їжу геть з очей!»
Це цілком можлива ситуація.
Треба дати важливе пояснення.
Ви вимовляєте це як «хумус». З літерою «х». Так?
Євреї, це не хумус.
Це не хумус.
Ghe — це інша літера алфавіту.
У нашій мові Ghe — це геть інша літера.
У вашій мові немає літери ghe. Тож це не ваша страва.
Назад, чорт забирай! Це наш хумус.
Назад.
Так і є. Ясно?
Тепер хумус усюди.
«О, хочеться хумусу».
Хумус, скрізь лайняний хумус.
У сраних кав'ярнях — і в тих є хумус.
У мінімаркетах є хумус.
На кожній заправці. Хумус, хумус, хумус.
Якось у літаку до мене підійшла бортпровідниця
і питає: «Бажаєте перекусити?»
Я кажу: «Що це в біса таке?»
Вона «Це хумус». Я: «Е, ні».
Схоже на маленький пакет соку.
Треба відірвати куточок і взяти маленьку картопляну чіпсинку.
І вичавлювати.
Так ви метафорично серете на весь мій рід.
«В дупу вашу історію». Ось яке відчуття.
Ось яке відчуття.
«Ми серемо на твою бабцю із кожною порцією хумусу,
що звідти вичавлюється».
Це не хумус.
Якось у супермаркеті мене запросили на дегустацію.
«Хочете спробувати наш шоколадний хумус?»
Я такий: «Що за срань? Шоколадний хумус».
І знепритомнів. Упав, як башти Всесвітнього торгового центру.
Ми маємо поговорити про це колись.
Якось я пішов у чудовий ресторан
південноафриканської кухні під час зйомок в Атланті.
Підійшов офіціант і каже: «Брате,
у нас є хумус із червоної квасолі».
Я: «Що ти щойно сказав?»
Він знову: «У нас є хумус із червоної квасолі».
Я питаю: «А нут там є?»
Він каже: «Ні, бро, червона квасоля».
Я кажу: «От срань. Та хумус — це ж нут.
А тут смажена квасоля, чуваче.
Frijoles refritos, смажені боби, брате.
Хочеш збагрити мені мексиканську їжу?
Як хумус? Прибери цю срану їжу геть з очей!»
Хумус — проста страва.
Чотири інгредієнти, інколи п'ять. І все.
Береш нут, пасту тахіні,
лимонний сік, сіль, іноді часник.
Дістаєш кухонний комбайн.
Це наче науковий дослід.
Кидаєш інгредієнти.
«Ні-ні, недостатньо. Ще тахіні».
Потім: «Ні-ні, ще лимонного соку».
Далі: «Чорт, суцільний лимон. Ще тахіні, ще нуту».
Потім: «Дідько, знов забагато тахіні».
«Ще лимонного соку».
«Забагато соку, треба ще солі».
«Нуту й тахіні».
Далі: «Чорт, більше тахіні».
Далі: «Ідеально».
І з десяток кілограмів хумусу готові.
Гей.
Дуже важливо.
Треба зачерпувати хумус і класти в миску.
Ясно? Хумус має бути в мисці!
Не кладіть його на пласку тарілку.
Ніхто не знає, як умочати щось
у хумус на пласкій тарілці, бро.
Усюди мов сліди від перегонів.
Хумус летить в усі боки.
Суцільний хаос.
Потрібна миска, щоб було зручніше зачерпувати.
Це ще не все. Ви берете цю миску,
робите заглиблення всередині.
Берете свіжий нут, кладете туди для текстури.
Далі — черга оливкової олії. Не того світло-жовтого лайна.
А темно-зеленого кольору.
«І що з цим робити?
Додати кілька краплин для смаку?»
«Ні, сучко. Перевертаєш пляшку
і отак тримаєш. Ясно?
Раз Міссісіпі, два, три, чотири.
Якщо здається, що занадто, значить, замало. Продовжуй».
Ясно?
Насамкінець я люблю додавати лимонний сік.
І нарізаний кубиками халапеньо.
Який розкладу по кутках.
Тепер. Якщо я подам вам
цей максимально автентичний палестинський хумус,
і ви візьмете морквину,
я вас приб'ю, ясно?
«Просто хочу скуштувати. До того ж я контролюю вуглеводи».
«Це не для тебе, сучий сину. Назад відійди!»
Треба взяти свіжесеньку,
просто з жару піту, що аж парує.
Відірвати маленький куточок.
І зліпити кінці. Це просто, бо хліб свіженький.
Зробити ідеальний конус
і зачерпувати. Зачерпуємо так.
У напрямку до себе.
Не від себе!
Ви такі: «Хочу скуштувати з іншого боку».
«Мудило, хумус один і той самий з усіх боків.
Ніхто не хоче бачити твої смердючі пальці у своєму хумусі, ясно?»
«Але ж я хочу скуштувати звідти».
«Знаєш, я побудую стіну посеред хумусу.
Просто отут.
З того боку хумус.
З цього боку хумус.
Я шукав рішення з однією мискою.
Але ти не хочеш ділитися, тому я кажу тобі: «BeTizik».
Дуже дякую, Г'юстоне. Я вас люблю.
Дуже-дуже люблю.
Народ, я вас люблю. Сидіть.
Чудова зустріч. Класна атмосфера.
Я ставлюся до цього надзвичайно серйозно.
Я розповім вам,
чому це так важливо для мене.
Я отримав громадянство через 20 років життя тут.
Я казав про це на першому концерті.
Я палестинець,
і я вперше отримав змогу поїхати до Палестини.
Раніше не можна було.
Не дозволялося повертатися,
хоча там народилися мати, прабабуся.
Моя бабуся, моя прабабуся...
У нас там тисяча років історії.
Але туди не можна,
доки не отримаєш паспорт США. І є ще одна перешкода.
Коли приїжджаєш туди.
Коли ти вперше приїжджаєш,
питають: «Ви звідки?»
«Чула, а ти сама звідки?»
Вона каже: «Узбекистан».
Це важко.
Важка річ.
Ти думаєш, як поїдеш додому.
Мати говорить про це.
Побачити батьківщину. Ти справді хочеш цього.
Зрозумійте правильно,
коли я кажу «дім», «батьківщина». Тут теж мій дім.
Тут мій будинок.
Мого тата поховано тут.
Розумієте?
Отже, ми вперше
поїхали до Буріна,
селища поруч із Неблусом,
звідки родом моя сім'я.
Це було чудово. Я побачив своїх тіток.
Чудові застілля.
Це не випадковість.
Смачна домашня їжа.
Я спілкувався з тітками, розглядав пейзажі,
думав про предків, про свого батька,
про нашу історію.
Я: «Треба піти до будинку дідуся й бабусі,
яких уже немає з нами».
Такий: «Маю потрапити туди.
Побачити, де народилася мама.
Я хочу побачити, покажіть мені».
Вони мені показали. Я просто сів.
Там були сльози щастя й радості.
Стільки всього.
Ми піднялися на дах, я роздивлявся навколо.
Я дихав тим повітрям, убирав його в себе.
І побачив ці стіни.
Вони всюди, і це сумно.
Сумно. Сподіваюся, ми зможемо подолати це колись.
Але я розглядаю селище дуже уважно.
І бачу мечеть посередині.
Дивлюся на кузена
й кажу: «Давно тут ця мечеть?»
«Сотні років. Дуже давно».
Я кажу: «Я маю там помолитися.
Я маю там помолитися. Я впевнений,
що батько там молився. І дід.
І прадід, певно, теж.
Він: «Ходімо».
Ми пішли. Я помолився. Помедитував там.
І такий: «Це був надзвичайний досвід. Чудовий»
Потім п'ятеро людей в мечеті
подивилися на годинник і такі:
«Час для молитви Магриб». Я кажу: «Що?»
Один каже: «Іди клич усіх на молитву».
Я такий: «Бро, я не робитиму призов на молитву. Я щойно прийшов».
Вони кажуть: «Але ж у тебе борода». Я такий: «Тільки не ти.
Я просто товстий. І не хочу, щоб було видно підборіддя».
Він знов: «Призивай на молитву.
Уже час, і ти маєш призвати людей на молитву».
Я кажу: «Бро, я цього не робитиму».
Вони вдвох: «Ти маєш це зробити.
Ти не знаєш текст?»
Я такий: «Звісно ж, знаю.
Але я маю піти й говорити в мікрофон.
Малесенький мікрофон.
На все селище, бро?
Я виступаю перед тисячами людей,
але це забагато стресу. Боюся наробити помилок.
Це все ж релігійне питання».
Вони знов: «Зроби це».
Я кажу: «Гаразд, я зроблю!»
Я піднявся
й кажу: «Кузене, будь поруч, бо я хвилююся.
Слідкуй, щоб я не збився».
І прочитав призов на молитву.
На все селище.
Я був глибоко схвильований. «Господи, це надзвичайно.
Що це за штука, вона написана для мене?
Не вірю, що це сталося».
І от я це собі думаю.
І тут якийсь чоловік увірвався до мечеті.
«Хто читав призов до молитви?»
І всі показують на мене.
«Ось цей хлопець читав.
Він читав призов».
Я такий: «Ідіть лісом.
Ви мене змусили читати призов!
Він: «Нащо ти це зробив?»
«Я ж щойно сказав, що вони мене змусили».
«Ти просто прочитав його на десять хвилин раніше.
На десять хвилин раніше.
Я такий: «Годинник блимає, чувак. Тобто вже час».
Він каже: «Цей годинник спішить».
«Я цього не знав.
Він же цифровий. Натисніть кнопку,
і все виправиться.
Мені це зробити чи що?»
Він такий: «Хвилинку.
Я все життя прожив у цьому селищі.
Я знаю тут усіх.
Ти хто? Я тебе раніше не бачив.
Хто твій батько?».
Я розповів йому.
Він такий: «Боже мій».
І знову: «Боже. Твого батька
звали Мустафа?»
Я кажу: «Так, Мустафа».
Він каже: «Знаєш, хто встановив акустичну систему в мечеті?
Твій батько».
Це одна з найпрекрасніших історій,
що були в моєму житті.
Я мав розповісти вам про це.
Так, я палестинець
і вимушено оселився тут,
але насправді…
Г'юстон — місто, що виростило мене.
А тепер Netflix — лейбл, що мені платить.
Я вас усіх люблю.
Дякую тобі, Г'юстоне, дякую, народ.
ПРИСВЯЧУЄТЬСЯ МУСТАФІ АМЕРУ, 1938-1995
Сьогодні, 16 вересня 2021 року,
праця Мохаммеда Мо Амера отримає визнання.
Своїм прикладом він надихає, підтримує.
Він смішить людей і надає
унікальне й особливо цінне заохочення
для арабоамериканців та інших артистів
з мало представлених меншин.
Отже, я…
Отже, я, Сільвестер Тернер,
мер міста Г'юстона,
із гордістю проголошую цей день,
16 вересня 2021 року,
Днем Мохаммеда Мо Амера в місті Г'юстон.
Переклад субтитрів: Анастасія Малицька