Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX ПРЕДСТАВЛЯЄ
Знаєте той момент, коли стається щось, що змінює життя назавжди?
Щось, що не поясниш, до чого не підготуєшся.
Наче звичайний вечір, коли розслабляєшся з келихом у руці,
але раптом відчуваєш іскру.
Зустрічаєш когось очима, і, перш ніж щось утямлюєш,
серце шалено калатає, у животі тріпотять метелики…
Раптом здається, наче життя було мандрівкою, що вела до цього моменту.
Наче Всесвіт і доля раптом сплелися в єдине ціле.
І раптом…
ти не впізнаєш себе, не можеш описати словами те, що відбувається.
Але, попри все, ти тут.
Усе здається таким надзвичайним…
що ти шпекаєш його в машині, у стилі «Титаніка».
І на секунду забуваєш, що ти вже 15 років одружена,
а твій чоловік сидить поряд.
Тоді дивишся на нього
і розумієш, що він роздягає очима твою подругу.
Що він почувається так, як ти.
І замість ревнощів ти цим насолоджуєшся.
Тож ти дозволяєш цьому почуттю заволодіти твоїм тілом
і розумом,
бо не важливо як ти стараєшся,
ти більше не можеш опиратися.
І раптом ти роззираєшся і питаєш себе:
«Що в біса коїться в моїй голові?»
- Вам підлити? - Так.
Тож, саме в цю мить,
дехто вирішує провести першу ніч
у моєму клубі.
Тобі сподобається мій кузен. З ним ніколи не знаєш, що буде далі!
Можна почати з келиху вина вранці,
а тоді опинитися в Бенідормі.
Це він?
Кузене!
- Ваш готель тут, поблизу. - Добре.
Як ти? Привіт.
Привіт.
Чорт!
Візьми слухавку.
Телефон, Ліано. Дзвонить.
Так?
- Ліано, немає каблучки. - Альбо?
- Так? - Ліано!
Моя каблучка. Її нема!
Певно, загубила вночі, та…
Де ми були?
Станцювати для тебе?
Подивися на цю дупу.
Чому надаєш перевагу? Піці…
Чи сосисці?
- Привіт. - Як ви?
- Виглядаєш чудово, курво. - Ти теж.
- Нервуєшся? Ні, правда? - Та стрьомно.
- Чому? - Вона щось помітила.
- Ні, годі тобі. Ти їй сподобаєшся. - Так.
- Це має виглядати природно. - Так.
- Обмовишся - нам кінець. - Знаю.
- Так? - Так.
Слухай. Поклади це в шухляду.
- Що це? - Таблетки.
- Нащо? - На потім. Не хвилюйся.
Про що це ви шепочетесь? Я голодна.
Що там у вас? Ми йдемо.
Бачиш які?
Сьогодні ми всі потрахаємося.
- Так! - Ходімо.
Дякую.
От ми й тут.
- Хвилюєшся? - Страшенно.
Я теж.
- Слухай, кохана… - Що?
Послухай мене.
Якщо не хочеш, ми можемо піти геть.
Ми обоє маємо бути впевнені.
- Ти впевнена? - Цілком.
- Що це за місце? - Без поняття.
Інтернет каже, це приватний клуб.
«Клуб Едем». Ми тут були?
- Нічогісінько не пам'ятаю. - Я теж.
КЛУБ ЕДЕМ
- Вітаю. - Вітаю.
Ласкаво прошу до клубу «Едем».
Це ваш перший раз?
- Так. Ми прийшли зацінити. - Так.
- Не дочекаємось. - Чудово, оце настрій.
Ще трохи рано, тож не дуже людно.
Так навіть краще: роздивимося, упевнимося.
Головне, ваші почуття мають залишитися вдома.
- Авжеж. - Ви тут заради насолоди.
«Заради насолоди».
Я покажу вам, як усе працює.
- Так? - Добре.
- Добрий вечір. Дозвольте? - Вітаю, так.
Дякую.
Це бар, чудово підходить для початку.
Найкраще місце в клубі, аби познайомитися
і побачити, чи подобається вам якась пара.
Але розслабтеся, гаразд?
Ви нічого не мусите, якщо не хочете.
А якщо сподобається пара?
Найлегше - підійти до них,
поговорити і випити.
- А якщо тоді передумаємо? - «Ні» означає «ні».
Це єдине правило клубу.
У вас є оргії і все таке?
- Що? - Щодня.
- «Щодня»? - Так.
Щодня, любий?
Так, я чув.
У мене дивне відчуття всередині.
А що отам?
Сходи на нижній поверх.
Ви ж не хочете, аби я розкрила всі секрети?
Дякую.
Боже, любий.
- Пако, не засинай. - Приходь до тями.
Іду.
- Просто… - Він дуже гордий.
Дуже пишається своєю роботою.
Маєш його берегти.
Люба.
Знаєш, що я згадав, поки це пив?
- Що? - Як…
- Як ми поїхали на кемпінг. - То було понад 20 років тому.
Пам'ятаєте табір, який ми з Клаудією вели?
Там була ще інша вожата, Ґабріела, так?
Вона була з Валенсії, робила «валенсійську воду».
Однієї ночі ми повернулися п'яні із зустрічі, яку вона організувала.
Ми дісталися намету,
відкрили його,
а там вона - гола, у нашому спальнику.
І вона така: «Ох, ох».
Вона справді так сказала.
Тоді вона каже: «Я не в тому наметі».
Так, але погладжуючи груди.
- Справді? - Ні, вона їх не погладжувала.
Погладжувала. Я бачив. Отак…
Як це ми ще про це не чули?
І що сталося?
- Ну, ми сказали їй «так». - Та ну.
Я про те, що вона була не в тому наметі.
- І? - І вона пішла.
Ми були такі молоді,
ми й не думали, що дівчина хоче від нас чогось.
- Альберто, чесно, ти мене розчаровуєш. - Вибач.
Як ти впустив таку можливість?
Бачиш? Є речі, які треба робити.
Що?
Не знаю, що б ти зробив, дорогенький.
Нагадати тобі подорож в кінці семестру?
Він не довіряв мексиканкам, бо думав, що вони його викрадуть.
Ні…
Ну, слухай, то був Пако з минулого.
Зараз Пако геть інший. Будьмо.
За Ґабріелу та можливості, які не можна впускати.
Давайте.
Та Ґабріела була розумна.
Знаєте, ми обоє були сексі. І зараз теж.
Ти сексі, Марто.
Звісно, люба. Ти гаряча! Лялечка!
І ти теж, Клаудіє. Ти теж.
Що ти робиш?
- Ти послав мені поцілунок. - Не знаю, вирвалось.
Цікаво…
Що б ти робив, якби тут з'явилася Ґабріела?
- Справді. - Що б ти робив?
Гарне питання, що б ти зробила?
Гадаю, вона прокралася в намет через репутацію Альберто.
Або через твою, Клаудіє.
- Яка репутація в Альберто? - Розпусника, милий.
- Що ще? - Легенда правдива.
Ні, заждіть-но.
Я знав, що Альберто був трохи…
- Але серйозно? Легенда? - Ні, слухайте.
- Не просто легенда, величезна легенда. - Ні, ти перебільшуєш.
Пако, там замало джину. Давай.
- Будь ласка. - Добре.
Налий гарненько.
Пабло, дивися, це Джон. Із Сіднея.
Привіт, Джоне.
А це Ганс.
Я подякував своїй кузині.
Та штука з ярмарком була раптовою і…
Сподіваюсь, тобі подобається. Найбільша кімната.
- Оця? - Так.
І що, Пабло? Що ще?
Як у Нью-Йорку? Дивовижна квартира, лофт.
Так, непогано.
Але я думаю переїхати.
- Стомився від сусідів. - Старі шкапи, на все скаржаться?
Агов, твоя кузина до тебе говорить.
Ні. Студенти, у яких цілими днями вечірки.
Трясця.
Молодь нині не поважає старших людей.
- Іди з ними, ти ж гуляка. - Я був, але зараз…
У людей робота. Коли вертаються додому, то хочуть просто спати.
Ти хочеш просто спати?
Можеш уже це зняти.
Це? Я забув, так.
Пабло.
До речі про сон, з ким ти спиш?
- Якісь дівчата? Розкажи. - Ні, насправді, нікого.
Я не вірю. У селі ти зводив їх з розуму.
- «У селі». - Пам'ятаєш Сюзану?
Сюзана. Це ж було сто років тому.
Та, опівнічна?
- Що ти сказала? - Нічого.
- Тобто «нічого»? - Та дурня.
- Кларо, скажи йому. - Це дурня.
Тобто, що за опівнічна?
Я називала Сюзану «опівнічною», бо вона завжди підкрадалася
крізь твоє вікно опівночі, шукаючи біди.
А вона торкала себе під ваші стогони,
поки ти й Сюзана робили так…
Мій друг тут колись так збуджувався.
- Ти казала мені, скажи йому теж. - Він уже знає.
- Ні. - Тобто «ні»?
- Я голосно стогнала, щоб ви мене чули. - Що? Я не знав.
- Не клей дурня. - Я сказав, що не знаю. Це проблема?
Він тоді втратив цноту, так?
Я замовкну.
- Стів. Маю відповісти. Можна? - Так.
Так, це Стів…
Привіт йому.
Я уявляла його по-іншому.
Не знаю, що з ним. Дивний.
- Звичайно. - Добре.
Я надішлю вам угоду.
Зустріч з китайськими клієнтами - о третій ночі через різницю в часі.
Не забудь.
Ти тут?
- Вибачте. - Не переживай.
Пабло, може, підемо вип'ємо вдвох?
- Я втомився, а ще зустріч з… - «Зустріч»?
А що?
Бо прийдуть друзі і будуть танці.
Ні, справді, у мене зустріч.
Та ну. Про вовка промовка. Йдемо!
- Послухай. - Усе добре! Один келих і додому.
- Один? - Один і все.
Я не думаю…
Поки вбиваємо час, можемо піти до бару, де я працюю.
Я не піду в бар.
- Один і все. - Ні, не можу.
Ми не бачилися вічність.
- Кларо. - Пабло.
Будь ласка.
Один.
Один і все.
Так.
- Мені не варто… - Чудово, я переодягнусь.
- Швидко, будь ласка. - Так.
- У мене болить коліно. - Коліно?
- Так. - Як так?
Не знаю, нічого не пам'ятаю.
Як я могла так облажатися в переддень весілля?
- Ми напилися. - Замовкни.
Який жах.
Та не хвилюйся. Зрештою, це лише п'яна історія.
Заходимо, забираємо обручку, ніби нічого не сталося.
- Агов, ви, вимітайтеся. - Що?
Як ви смієте приходити після того безладу, що зчинили вчора?
- Що ми зробили? - Ви знущаєтеся?
- Ні. - Мені викликати охорону?
Заждіть, ні.
А що, як я запропоную вам… таке?
- Ви мені даєте хабаря? - Так.
- П'ять євро? - З вами важко домовитися.
Не знаю, як ви сюди потрапили, але вхід до клубу - 50 євро.
Це типу «Рітц», так?
Ліано, прошу.
Ні.
Обережно, я божевільна!
Прошу.
Завтра весілля, а я загубила обручку. Вона має бути десь тут.
Що б ми не робили минулої ночі…
- Нам шкода. - Вибачте.
- Але ми нічого не пам'ятаємо. - Нічого.
- І нам потрібна та обручка. - Вона їй потрібна.
- Вам потрібна та обручка. - Так.
- І нічого більше?
Так. Ні.
Я відведу вас до басейну.
Ви якийсь час були там.
А потім я більше не хочу вас бачити ніколи в житті.
- Ніколи в житті. - Гаразд.
Дякую.
Я проламаю твій череп. Я тебе запам'ятала.
І я дуже божевільна.
Агов.
- Я буду «Секс на пляжі». - Не лимонад?
Ти просто зазвичай лише лимонад замовляєш.
- Вітаю. - Як ви?
Добре.
- Можна «Секс на пляжі»? - Може, вам більше до вподоби «на барі»?
Навіщо на пляжі, якщо можна просто тут.
- Непогано. - Що він сказав?
- Нічого. Що ти хочеш? - Що вам, пане?
Звичайний ром з колою.
Боже, глянь на цього офіціанта.
Ти в ударі, правда?
Хіба ми не для цього прийшли?
Так, але ти наче хочеш шпекнути кого завгодно.
Ні, не кого завгодно.
- Я хочу тебе, але ти не хочеш. - Починається.
Ні, не «починається», любий.
Нащо тоді мене сюди привів?
Я йду покурити. Хвилинку.
Хайме!
Ром. Чистий.
Які у вас є кімнати?
Що ви шукаєте?
Є кімнати з ліжками, басейнами,
лабіринтами,
БДСМ, але це, певно, не ваше.
«Дірка слави»?
- Підходить. - Униз по сходах.
- Ну ж бо. - Іду.
- Сюди? - Ну, це чорний хід.
Що таке? Боїшся?
Не знаю. А варто?
Не мене, ні.
- Привіт, Стіве. - Пабло.
То це щось типу квест-кімнати?
Серйозно, що ви вчора пили?
Це свінг-клуб.
І ми цінуємо конфіденційність.
А ви, дівчата - не дуже, так?
Я краще не згадуватиму.
- Привіт. - Ти сьогодні на зміні?
Ні, я прийшла випити.
Якийсь пихатий, не пасує тобі.
Ні, не переживай, Стіве. Я завжди поряд. Дзвони за будь-якої потреби.
Годі, клади вже.
Так. Так, звісно.
Звісно. Гаразд.
Так, добре.
Бувай.
Так гарно виглядати - незаконно.
А тебе слід арештувати, ти - секс.
- Чому ти тут? - Я з кузеном.
- Добрий вечір. - Привіт.
Той самий кузен?
- Виглядає як ще той гуляка. - Замовкни.
- Тут учора був безлад, так? - Стався дівич-вечір.
Завжди найкраще пропускаю.
Пабло, ну ж бо, джин-тонік?
Краще содову.
- Звісно. - Агов, а цей хлопець?
- Що? - Твій хлопець?
Хто, Іван? Зовсім ні.
- Вона питає, чи ми спали. - Ні.
Так.
- Привіт. - Привіт.
Привіт.
- Уперше тут? - Так.
Може, екскурсію?
- Екскурсію. - Екскурсію.
- Ні. - Просто…
Мій чоловік заводиться.
Коли дивиться.
- Так. - Кожному своє.
Так. Ми будемо поряд.
Ходімо.
Вона мене торкнулася.
- І? - Тобі подобається?
Бар тобі подобається?
Так, досить сучасний, правда?
Ого, не повірите, що у них унизу.
Можна випити?
Я просто така зневоднена.
Купиш їй випити?
- Чудово. - Ні, лиши собі.
Бувайте.
Що це все означає? Де ти працюєш?
- У свінг-клубі. - Типу, з парами?
- Типу того. - Кларо.
- Так, пари. - Могла й попередити.
- Навіщо? - Годі.
Розслабся, усе цивільно.
Дай собі волю. Спробуй що хочеш.
- Тобі, певно, зайде темна кімната. - «Спробуй що хочеш»?
Це що тобі, якесь кафе з морозивом?
Не випробовуй мене.
- У нас є пломбір. - Не смішно.
- Смішно. - Ні.
Просто розслабся трохи.
Раніше ти робив, що хотів, без пояснень.
Може, я не хочу бути, як раніше.
То що ти хочеш робити? Що Стівен скаже?
Стів.
«Стів», ти про що? Де Пабло, який би просто забив?
Мені було 20. Люди змінюються.
- Неправда. Я не змінилася. - Так, я бачу.
Перепрошую?
- Нічого. - Ти про що?
- Нічого. - Кажи.
Це ненормально.
Ти живеш у паршивому гуртожитку, працюєш бозна-де.
Може й клієнтів у вихідні шпекаєш.
Це цим ти так пишаєшся?
- Взагалі-то, так. - Так? Вітаю.
- Роблю, що хочу. - Шик.
Я щаслива. Знаєш чому?
- Ні. - Бо я хотіла бути, як ти.
Ну, вибач, що розчарував.
- Йому ж не туди. - Та пішов він.
Чорт забирай.
Вибачте.
Вибачте, де вихід?
Без поняття, вибачте.
Униз і ліворуч, та ще не йди, зараз найкращий час.
Так, шкода. Дякую.
Можеш трохи праворуч повернутися?
Тобто?
Він трохи зігнутий, і мені важко, якщо чесно.
Це, напевно, через дірку.
Так, точно, дірка. Задалеко, на десять градусів менше.
- Краще? - Значно.
- Дуже зігнутий? - Так.
Так, доволі.
Але не парся.
- Ти в нормі? - Так, усе добре.
Дуже добре.
Ніколи не знаєш, що з іншого боку.
Думаю, для того воно і є, правда?
Уяви, що замість мене тобі смокче Раян Ґослінґ.
Просто посмоктати теж добре.
Не будь занудою.
Давай домовимося…
Якщо вгадаєш дещо про мене, я замовкну й продовжу.
Домовилися.
Поголена голова, борода, трохи пухкий, як ведмідь.
- Вгадав? - Серйозно?
Не можу повірити.
В яблучко. Усе. Ти мене бачиш?
- Ні. - Якщо ти мене бачиш, це нечесно.
- Ти засмаглий, з веснянками… - Чекай, ми так не домовлялися.
І вибач за відвертість, але я прийшов не теревенити чи гратися.
Ні.
Я знаю, чому ти тут. Аби тобі відсмоктали.
Тому й стіна.
Але мені нудно її отак використовувати.
Поки що наче виконує свою функцію.
Угода є угода.
Гаразд.
Нічого.
Я не бачу тут обручки.
Диви, що в мене в кишені було.
- Що це? - Упізнаєш?
Що це?
Це ваучер на випивку, так?
- Спитаємо на барі? - Так.
Я зовсім цього не пам'ятаю.
А якби я була тут, я б пам'ятала, так?
І я.
Так, так, так.
Подивіться, хто повернувся.
Це ж найбільші курви, що приходили в клуб.
Учора було справжнє божевілля.
Чудово, що ви тут, га? Хочете?
- Хочете це все повторити? - Ми вас знаємо?
Дуже смішно, Альбо. Дуже смішно.
Ми не пригадуємо, що вчора вночі робили.
Узагалі нічого?
Побачите.
Ходіть.
Ви були такі п'яні, роздягли хлопця,
подумали, що він рятувальник, і кинули його в басейн,
кинулися на нього з криками «Врятуй мене!»
Рятуйте, я тону!
У воду з ним!
Допоможіть!
Він тут уже непритомний. Це було дуже жорстко.
Хлопець так наковтався води, що опинився в лікарні.
- З ним усе гаразд? - Так, ну…
- Провів там ніч. - Дівчата.
Як ви, красуні?
Знову тут, га?
- Знову. - Чудово, знову.
Це чудово.
Я знала, що ви повернетеся.
- Що ти робиш? - Але не так швидко.
Вони кажуть, що нічого не пам'ятають.
- Справді, Альбо? - Що?
Ти не пам'ятаєш…
- Нашу пригоду в душі? - Ні.
Я не пам'ятаю. І не хочу.
Стане того, що згубила обручку.
Так, ми просто жахливі.
Ні, ти зануда, серйозно.
До речі, Альбо, та обручка належала бабусі твого хлопця?
- Так, а що? Ти її бачила? - Ти називала її ярмом.
Справді?
Усе торочила про весілля,
і що все скінчиться за два дні.
Як романтично. «Ярмо».
Гадаю, вам треба змінити шлюбні обітниці.
Вибачте, ви не знаєте,
чи було ярмо на мені, коли ми пішли?
- Так. - Сто відсотків.
А ви знаєте, куди ми пішли?
Ні, але ви хотіли запросити нас у…
- Люкс. - Так.
Ключ - це картка!
Дякую.
- Ходімо. - Дуже дякую.
Приємно. Ще зустрінемося, так?
Ліано. Ліано?
- Вибачте. - Бувайте.
- Пабло. - Привіт, Стіве.
- Усе гаразд? - Ми переносимо зустріч.
- Ви переносите зустріч? - За десять хвилин.
За десять хвилин?
Так. Це проблема?
Ні, зовсім ні.
Швидше, приєднуйся вже.
- Я встигну. - Зрозумів?
Я отримав усі документи.
- Бісові ключі. - Проблеми?
Ні.
- Це все? - Так.
- Дякую. - Гарна робота.
Дякую, Стіве. Бувай.
Та ну, це знущання.
Агов, де Клара?
Не хочу втручатися, та ти зайшов задалеко.
Так, знаєш що? Ти втручаєшся.
Можеш сказати, де вона? Дякую.
- Вона пішла. Будь ласка. - Куди?
- Не знаю. - Агов!
Вибач, гаразд? Я трохи…
Може, маєш зарядне для iPhone?
Ні.
Вітаю, вибачте, на секунду.
Чи хтось має зарядне для iPhone?
Це дуже терміново.
Розслабся, це не твоя сільська площа.
- Що ти сказав? - Нічого.
Але… «Нічого» що?
Твоя кузина казала, що ти напився в селі, замутив з дівчиною
став шукати презервативи, вигукував, що це дуже терміново.
- Усе було не так. - Але ти опинився в тюрязі.
Так, але не за галас.
Ні?
А за що ж?
Це було перше літо в селі тієї дівчини,
і я не знав, що вона племінниця начальника поліції.
Клара все ж мала рацію щодо тебе.
Налий мені.
А це справді терміново?
Тепер - так.
Це полум'я правди і пристрасті.
Треба передати його по колу, аби не згасло.
І того, на кому згасне, спитають: «правда чи дія».
Якщо він не захоче виконувати дію,
чи казати правду,
то має платити.
Платити одягом.
Полум'я має горіти.
Воно не може згаснути.
- Агов, це… - Твоя черга.
Ні, цей не рахується.
- Ну, вам гра подобається? - Взагалі-то, так.
- Наче весело. - Зіграємо?
- Звісно. - Давайте.
- Нумо, Пако. - Добре.
Той, хто запалює, питає.
- Гаразд. - Гаразд?
Сюди…
- Ого. - Ого.
Нічогеньке полум'я.
Правда чи дія?
- Дія. - Дія.
Гаразд, я спробую.
- Торкнися… - Чого?
…грудей Марти.
Ти хворий.
Він серйозно, чи як?
Ти справді хочеш, щоб я це зробила?
Або так, або щось з одягу.
Але нормально торкнися, а не як гінеколог.
Ну ж бо.
О так.
- Значно краще, ніж мій гінеколог. - Гаразд.
- Твоя черга. - Ні, дозволь мені.
- Ні. - Я кажу «ні».
Сірники просто під руку трапились.
Я це вигадав, тож моя черга.
Це ж лише секунда. Пако.
Ось.
Не бійся.
- Люба. - Ви це підлаштували.
Правда чи дія?
- Правда. - Отже, правда.
Правда.
Чи думала ти коли-небудь про те,
щоб зробити це з кимось іще, типу, з Пако?
Точно… Зі мною?
Без відповіді. Тоді одяг.
Отак. Куртка?
Одяг. Звісно.
Цього хочете? Я роздягаюся.
Повільно, люба.
- Мій топ. - Ого.
- То це «так», правда? - Ні, я ж нічого не сказала.
Це «так». То що, Пако?
Мені ревнувати?
- Мені вже ревнувати? - Запитай дружину.
Ну, я б те ж саме зробив з Мартою.
Ну? Я б сказав…
- Не твоя черга, Альберто. - Агов!
Що ти робиш?
Подивися на свою сорочку.
- Чорт. - Чоловіче.
- Йдемо, перевдягнешся. - Звісно.
- Уже. - Дівчата, ми на секунду.
- Пако, що таке? - Нічого.
Не гальмуй, як з мексиканками.
Не жартуй зі мною.
Ти розумієш, як це буде класно?
Після 15 років з однією жінкою, зробимо це з іншою.
- Так здається. - «Так здається»?
«Здається», вони розпалені. Не відступай.
Я вже на межі.
- Я не збираюся відступати. - Давай.
Але є одна умова.
- Що? - Покажи мені його.
- Що показати? - Що ти думаєш?
- Легенду. - Пако…
Пако, не будь дурним. Я не буду це тобі показувати.
Ти ж моїй дружині покажеш. Чи будете в темряві?
Пако, прошу, не будь такий.
Я тебе благаю.
Певно, жартували. Закладаюся, вони однакові.
Просто покажи мені.
Пако, ні.
- Ні? - Ні.
- Що ти робиш? - Чекай.
Я не можу повірити, Пако.
Це мій.
Справді?
Пішов ти.
Я про те, Пако…
Гаразд.
І це неточно, чоловіче.
Дивись.
Бачиш?
- Ти обманюєш. - Ні.
- Чорт забирай, Альберто. - Пако.
- Він величезний. - Ні, я…
- Ні. - Послухай.
Ти любиш свою дружину, а я - свою, це просто секс.
- Не зациклюйся. - Ось про що я.
Що як мене не вистачить?
Пако, яке значення має розмір прутня?
Єдиний розмір, що має значення, - це твоє серце.
Що за дурню ти кажеш про серце?
Пако, прошу, чекай.
Дивись, сідай.
Щоразу, як я роблю доставки до клубу, про який розповідав…
Так.
Поки я лишаю коробки, я дивлюся і бачу людей,
що просто насолоджуються, кохаються.
Вони живуть по максимуму.
Це люди, що вийшли за межі життя.
Вони як вищі люди.
Пако, сьогодні ввечері
для нас відчиняються двері.
Вирішуй.
Що вони, бляха, роблять?
Якщо ти цього не зробиш, ну, без драматизму,
та ти змарнуєш своє життя.
Цього ти хочеш?
Подумай про це.
Дівчата?
Нам треба проявити ініціативу.
- Це воно. - Давай.
Немає пари, що тобі би подобалась?
Не в тому річ, це просто…
Усі гарячі, правда?
- Я спробую. - Це все.
- Я впевнена, що нам таки буде весело. - Для цього можна піти в парк розваг.
Думай про це як про парк розваг з прутнями й розкішницями.
Що в тебе з розкішницями?
- Продовжуй. - За те, щоб переспати.
О боже. Не обертайся.
Щойно увійшла пара - чиста фантазія. Боже.
Як справи, Іване? Принесеш нам як зазвичай?
Уже несу.
- Давай поговоримо з ними. - Зачекай, у мене його немає. Белен.
Крихітко. О боже.
Привіт.
Можна підсісти?
- Звісно. - Привіт.
- Я Белен. - Я Міґель.
- Привіт. - Як ви?
Це Ана.
- Привіт? - Як ти?
Це Хайме.
- Привіт. - Вітання.
Ано, два поцілунки йому, не будь груба.
Так.
- Як ти? - Добре.
- Привіт. - Привіт.
- У тебе все добре? - Так.
Іване, ще дві склянки, будь ласка.
Як воно? Чому зупинився?
- Угоду скасовано. - На півшляху?
Люблю залишати таких грубіянів з бажанням більшого.
- І що мені робити, піти? - Не знаю.
- Як щодо прутнів? - Уже йдеш?
Це не тут.
Вибачте, що?
Вибачте, що перериваємо, але… приватні спальні?
Не знаю, вибачте.
Через лабіринт попереду,
повз балійські шезлонги, аж до фіолетового коридору.
- Чудово. Дякую. - Що ти робиш?
Тебе шпекнуть. А як же весілля?
Привіт, як ви?
Перепрошую.
Ви не бачили десь тут обручку?
- Ні. - Точно?
Це дуже важливо.
Агов, ти. Не бачив десь тут обручки?
Не думаєш, що трохи зарано?
- Шлюб, уже? - Я не вірю в шлюб.
Я теж. Не вийшов би за того, хто не знає мого імені.
- Ти не казав. - Ні.
Ти не питав.
Як тебе звати?
Віктор. А тебе?
Ра… Рауль.
Гарне ім'я: «Ра… Рауль».
Дуже приємно.
Вікторе. Ра-Раулю.
Обручка?
Ні. Вибач, люба. Тут нічого.
Гаразд. Дякую.
Ти хіба не йшов?
- Це ваш перший раз тут? - Так.
Ми ніколи вас тут не бачили.
- І нам приємно, правда, люба? - Ну, що ж.
- Ви часто приходите? - Час від часу.
Чотири рази на тиждень.
- Чотири? - Або жодного.
- Ну… - Ми не ходимо.
Ми ходимо, люба.
Ви тут, бо не шпекаєтеся вдома?
Якщо в нас так, не означає, що у всіх так.
Дехто приходить через брак пристрасті.
- Так. - Але це не наш випадок.
Правда? Я б тебе з'їв хоч зараз.
Дай мені тебе з'їсти.
Ми завжди знали, що ми не типова пара,
ми хотіли бути свінгерами.
«Свінгери», звучить як…
- Але після… - Не слухайте. Це…
Сходіть нагору, там класно.
І вона була в дуже серйозних стосунках,
типу купівля дому, собака, діти.
- З типовим психопатом, який хоче… - Ще чогось випити?
У тебе повний келих, люба.
- Мануелю. - Ні, Міґель.
Скільки ви вже разом?
- П'ять. - Скільки?
- П'ять років. - Ні, шість.
Люба, точно.
- Шість років. - Ні.
Ти була з ним, як ми почали зустрічатися.
Шість років тому.
Ми не мусимо розповідати нашу історію незнайомцям.
Вони спитали. Мені що, замовкнути?
Нас не хвилює факт того, що ви зрадили колишнього.
Ви були свінгерами чи трохи бруднились?
Що ти робиш, любий?
Спокійно. Ми всі тут брудні. І дуже горді.
- Трохи. - Дуже.
Ні. Мій колишній не любив такого.
І тому що він був гальмом і трохи мудаком,
він не знав, чого мені треба.
Ти не могла пояснити йому, і бідний хлопець…
- Я пояснювала. - Весь час.
Але через його егоїзм і невігластво, він не хотів мене розуміти.
Що мені було робити?
Зробити тату на лобі, ану ж дійде?
Ідіот, мудак, егоїст, рогоносець… Ідеал.
Любий, припини.
А що? Розслабся, люба. Мануель має рацію.
- Міґель. - Міґель.
Ми просто говоримо.
Якщо вже шпекатись, то хоч познайомимося.
Якщо ви не певні, знайдіть іншу пару, добре? Ми…
Ні. Ми певні. Ви?
Дуже певні. Так, коханий?
- Ми на хвилинку. - Так, але ви повернетеся?
Звісно.
Люба, що з тобою таке сьогодні? Розкажи.
- Що таке? - Я не хочу цього.
Будь ласка, це дуже важливо для мене.
Тоді знайдемо інших. Ці мені не дуже.
Ні. Ти відмовишся від усіх, бо не хочеш наші проблеми вирішувати.
- Річ не в цьому. - Ні? Тоді в чому?
- Вона гарна, правда? - Так.
Ти його рознервувала. Зроби це для мене. Ти завжди обираєш.
- Може бути легендарно. - Міґелю.
- Ходімо. - Ні.
- Так. - Ні, бляха.
- Мені погано. - Ми щойно прийшли.
Привіт, ми вирішили.
І?
- Який наступний крок? - Можемо піти вниз, якщо хочете?
Добре.
Побачите. Вам сподобається.
Я люблю починати тут.
Ано. Чорт, Ано.
Що?
Шпекала мене раз на тиждень, а тепер ходиш сюди, щоб робити це будь-коли?
Подякуй. Не схоже, що ти взагалі це з дружиною робиш.
Може, ще й за те, що залишила в депресії, подякувати?
Я не чув нічого від тебе п'ять років.
І чому ти не сказав:
«Це моя колишня, я її не хочу»?
Ти своєму хлопцеві теж не сказала.
Бо Міґель не хоче знати про моїх колишніх.
Усі такі ліберальні, свінгери,
але не можете хоч десь чесними бути?
Як справи?
Без вас сумно. Ходімо.
Звісно!
Чекайте. Це таємний раунд.
- Таємний раунд? - Що це?
Що ти сказав?
Повня, відчуваєш?
Клаудіє…
Клаудіє!
- Ого, дівчино. Ви ще та розпусниця. - Так, я така.
Яка розпусниця.
Побачимо, чи ти більша розпусниця.
Так, Марто.
Я теж розпусниця.
Добре.
- Добре. - Ну як?
Заждіть. У десятому раунді ми запитуємо всіх.
- Але ж сірників більше нема. - Це нічого.
Слухайте, правда чи дія?
- Правда. - Правда.
Правда.
Чи хочете ви…
аби всі ми зробили це разом сьогодні?
Що це?
Ну, ми друзі, ми подобаємося одне одному, назвіть хоч одну причину, чому ні.
Люба?
Я хочу.
Марто?
Я… Слухайте, почуваюся, як Ґабріела з табору.
Але не знаю.
Ні.
Не дивіться на мене.
Я дуже ліберальний.
Агов!
Чого ви смієтеся?
Самі ж сказали.
Якщо не шпекнемося тут сьогодні, це не через мене.
Роблю це безкоштовно…
у якості прев'ю.
Чорт, це мій Пако!
З чого почнемо?
Ну…
З цього.
Легенда.
- Розслабся. - Не хвилюйся.
Розслабся.
Постривай. Заціни.
- Альберто! - Поговори з Пако.
Можеш у це повірити?
Чорт забирай.
- Привіт. - Привіт.
Іван сказав, ти шукав мене щодо ключів через…
- Зустріч. - Ні, не турбуйся.
Я вже її пропустив.
Мені шкода, що це моя провина.
Не турбуйся.
Я заряджу свій телефон, подзвоню Стіву та щось вигадаю.
- Агов. - Що?
- Вибач, якщо зайшов задалеко. - Ні, усе гаразд.
- Чесно, я… - Розслабся.
Ти довго чекав на мене?
Ні, я лише трохи постояв перед входом.
І що ти зробив?
Ти…
- Виглядаєш добре. - Так, у мене все добре.
Ти?
Ну, так.
Взагалі-то, я не добре.
Взагалі-то, я дуже добре.
Це чому?
- Я послухав тебе. Дав собі волю і… - І що?
- Трохи пошпекався. - Трохи?
Ні, досить багато.
Що ж, добре.
Де?
У клубі.
У клубі?
І як?
Ну, я повернувся і це просто сталося.
З ким?
Кларо, годі.
Ти бувала в темній кімнаті?
Я? Одного дня, так.
Тобто, одного дня? Коли це було?
- Не пам'ятаю. - Ні?
- Ну, ні. - Як так?
Ні. Це був просто день. Було дуже темно, я не пам'ятаю.
Добре.
І як у тебе все було?
Ну, чорт, неймовірно. Це було просто…
Не знаю, я пішов туди, наштовхнувся на дівчину…
І що?
І вже був ніби… такий зв'язок.
І ми почали торкатись одне одного…
цілуватися.
А тоді?
Зробили це на кріслі…
- Біля стіни. - Так.
- У позі собаки мордою вниз. - Що? Я не знаю, що…
- Я не знаю, що це. - Тобто?
- Типу по-собачому? - Ні.
Вона сідає зверху, він знизу.
Це не по-собачому, це обернена наїзниця.
- Що? - Звісно, де ти бачиш собаку?
- Собака логічніше. - Чорт.
- Кларо. - Облиш.
- У чому справа? - Ти вже знаєш.
Як у вас справи?
Як ніч?
- Добре. - Добре.
- Як ти? - Добре.
Ми вирішили закінчити ніч тут.
Там двоє в моїй кімнаті.
Вибач, гуляко, потрібен твій матрац.
Гаразд.
Не проти поспати з кузиною?
- Як було в клубі? - Добре.
- Ми не пішли. - Ні.
- Ми врешті пішли в інший. - Інший?
- Так, у… - Так.
- Добре. - Я ніколи там не була.
Ні, ніколи.
- Як називається? - Коктейльний бар.
Коктейльний бар.
Так.
- Які коктейлі пили? - Я…
- Банановий. Ні. - Банановий.
- То був… - То був…
- Ананасовий. - Так, ананасовий.
- З ромом. - Ром. Ананас і ром.
Смачний?
- Нормальний. - Тобто, нормальний?
Ну, я не…
Чудовий.
- Найкращий у житті. - Та годі тобі.
Чорт, знайду «Коктейльний бар» у ґуґлі.
- Та вони вже закриваються. - Та ну.
- Так. - Але вони лише відкрилися.
Їй сподобалося, просто важко визнати.
- Так? - Ні. Знаєш, що сталося?
У мене від мого коктейлю живіт болить.
Я не здивований, твій живіт живе на суспільних нормах.
Але ти насолодилася?
- Як щодо цього? - Так.
Твоя «соціальна норма» для мене - основний принцип коктейльного бару.
Є напої, що не змішуються.
Стривай.
Чим більше напоїв, тим більше смаків.
Що це в біса таке?
Принцип.
- Базовий. - Ти про що?
Що?
Не кажіть, що ви переспали.
Подивіться на себе! Так, так, так!
Знаєте, що кажуть про кузенів, які цілуються!
Це щось, чоловіче.
Агов, моя сусідка трахнула кузена!
Що?
Це жарт, правда? Ти не серйозно?
Що, як серйозно?
Я іду в душ.
- Я з тобою. - Ні.
Ні. Добре.
І що тепер? Де Клара, яку я пам'ятаю?
Дивися, це тут. Ходімо.
Це має бути тут.
Пошукай там, а я подивлюся тут.
- Бінго. - Що?
Ліано, будь ласка.
Можеш не поводитися по-дурному й допомогти мені, будь ласка?
- Що трапилось? - Там чоловік.
Чоловік?
Зв'язаний чоловік.
- Зв'язаний чоловік. - Я це й сказала.
- Чому він тут? - Не знаю.
- Може, він знає про обручку? - Може бути.
Привіт, як ви? Доброго вечора.
Вибачте, вам не траплялася…
- Може, витягнемо кляп? - Так.
Що, як закричить?
Нарешті.
Де ви були?
- Я чекав на вас. - На нас?
Ви пішли взяти ще шампанського й не повернулися.
Так, отже, учора ми дуже напилися,
вона виходить заміж, таке.
Не пам'ятаємо минулого вечора.
Тобто «минулого вечора»?
Скільки я тут?
Десь цілий день.
Та йдіть ви.
Моя дружина буде розлючена. Я обіцяв піти з нею в супермаркет.
Перепрошуємо, нам дуже шкода.
- Ключі? - Тут немає ключа.
- Ні? - Тут код.
Один, три, дев'ять. День народження моєї дитини.
Наймолодшої.
- Це мило, дуже чарівно. - Я знаю.
Одне питання.
Не пам'ятаєте, чи була на мені обручка, коли ми вас зв'язували?
Думаєш, у кайданах і з кляпом,
я пам'ятатиму такі деталі?
Справедливо.
- Вибачте. - Вибачте.
Гаразд, що ж…
Що тепер?
Бондаж, підкорення, задушення,
доросла дитина?
Ні.
Це не зовсім наш стиль.
Я пробув у шафі 24 години.
Без їжі, пиття, сну, без світла, збентежений,
і ви залишите мене збудженим?
- Мені викликати охорону? - Ні, будь ласка.
Що ж, тоді…
Почнімо.
І ви можете добре мене відшпекати.
О ні. Це Рікардо. Що мені робити?
Відповідай. Я впораюся.
Точно?
Так.
Знаєш, що я зроблю з твоїми яйцями? Я зроблю…
Привіт, любий. Як ти?
Я на парубоцькій вечірці, яку хлопці підготували.
Як ти?
Добре.
Добре. Як справи?
Я п'яний.
І я згадав, як сильно я тебе люблю і що завтра ми одружимось!
Так.
Нервово, правда?
- Весілля вже тут. - Ні.
ПОБРАЛИСЬ - ОБЛАЖАЛИСЬ
- Готова до великого дня? - Так.
Я просто вдома, під ковдрою з фільмом…
Що це за крики?
Це фільм жахів.
Любий, поговоримо пізніше, гаразд?
Добре, люблю тебе.
Люблю тебе.
Чому саме дірка слави, з усіх кімнат?
Я міг би запитати те саме.
Ну, я б сказав, що
іноді через збудженість, іноді для розваги,
і ще це єдиний шанс відсмоктати Раянові Ґослінґу.
Так, тут є свої переваги.
Краще без стіни.
А якщо ми підемо в іншу кімнату?
- Нам і так добре. - Ми могли б випити щось, шот?
Слухай…
Який сенс мені з тобою пити?
- Тоді що? - Що?
Ми подобаємось один одному, шпекаємось.
Опинимось у тебе чи в мене вдома.
Завтра ми прокинемось, поснідаємо,
почнемо зустрічатися, бачитися щотижня.
Літо в Таїланді, зима з нашими батьками.
- Ми пара, живемо разом… - Стривай.
Агов, ти забігаєш наперед.
Я лиш думав випити, потрахатися без стіни.
Не їхати в Таїланд, Ра-Раулю.
Ти завжди такий веселий з чоловіками, що сюди приходять?
- Відкрити секрет? - Ти все одно відкриєш.
Ніколи так багато тут не говорив.
Ти більше говориш, якщо нервуєшся.
Я нервуюсь, тільки якщо мені хтось подобається.
Що? Ти мене не знаєш.
Можливо, саме тому.
Тепер ти розкажи секрет.
Чекай, ні.
Не кажи. Можеш сказати мені за випивкою.
- Цього не буде. - Буде.
Хочеш закластися?
- Тобі це подобається? - Так.
Що будемо робити?
- Ходімо. - Тоді гаразд.
- Що думаєш? - Ти експерт, ти скажи.
Легко. Вони трахаються, і ми робимо те саме вдвічі більше.
Ти не закохана в цього хлопця.
А ти досить спокійний, враховуючи, що твою дружину трахають,
і гарантую, що Міґель залишить її дуже задоволеною.
Любий, ми маємо це спробувати.
Твоя жінка - вогонь, Хайме.
Ну, тут стає гаряче теж, га?
Га, Хайме? Який член, Хайме. Бляха, який масивний член.
Так? Він запхав тобі, крихітко?
Так, він там.
Яйця також.
Ти пішла, не сказавши й слова. Можеш пояснити це, будь ласка?
І що далі? Минуло п'ять років.
Мені байдуже, хоч би й десять. Ти винна мені пояснення.
Ой, Хайме!
Не дуркуй, кажи відверто.
Чому ти пішла?
Бо то було занадто для мене.
Прошу…
Що тебе турбувало?
Гаразд. Чому ви обоє досі одягнені?
- Ви лиш розтираєте один одного? - Трохи, так.
- Розігріваємося. - Ну, ми хочемо вас бачити.
Знімай одяг.
Хайме, давай!
Гаразд, ми до цього йдемо.
Майже там.
Отак.
Це божевілля.
Божевілля, Хайме.
- Цього ти хотіла? - Що?
- Такого життя ти хочеш? - Так, звісно.
Я провів місяці, загадуючись, що я зробив не так, а ти просто
хотіла трахатися з іншими?
Навіщо ти так про це кажеш?
Це не так. Спочатку я спілкувалася з Міґелем.
Стосунки були особливими.
Але тепер він більше турбується про секс з іншими, ніж про мене.
І це те, чого ти хотіла?
Я не знаю.
Я знав, що я хотів з тобою.
Що?
Що ж…
Я хотіла подзвонити.
Справді?
Так.
Чому ж не подзвонила?
Я не знаю.
Я скучив за тобою.
Я теж за тобою скучила.
Чорт, що це?
Це непристойно.
Якщо попросять приєднатися, я не хочу.
Хоча я сумніваюся.
Досить уже, так?
Вони перевернули все, бляха.
- Ти куди? Вони розсердяться. - Мені все одно.
План був інший. Або ми всі трахаємося, або…
Вона з тобою так стогне?
Вони сплять.
Люба.
Краще підемо, так?
Краще не турбувати Марту. Залишмо її тут.
Вони захочуть виспатися.
Ром з колою?
- Це нечесно, чоловіче. Це шахрайство. - Зовсім ні.
Я сказав, що треба випити, і ми вип'ємо.
Я виграв парі.
Ну ж бо, можеш почати.
Як ти сюди потрапив?
Ти дратуєш, ну.
Гаразд.
Два місяці тому я з'їхався з хлопцем,
і ми сиділи на килимі,
аж поки не вирішили купити диван.
Ми купили велетенський двомісний диван, дизайнерський. Ідеальний для пари.
І після оплати
продавець сказав, що доставка на нас, що це не Ikea.
Тож, ми несли диван через Барселону.
Донесли?
Три години по тому.
Плюс 45 хвилин, аби занести на сьомий поверх.
Коли лишили його у вітальні…
Залишили його у вітальні…
…Сальва дивно на мене подивився.
Я думав, що зрозумів натяк, почав роздягатися,
типу охрестити новий диван.
Та він мене спинив і сказав, що це кінець.
Що він мене не кохає.
Встав і пішов.
Я спробував піти за ним, але в мене були спущені штани,
тож я перечепився і розбив ніс.
Багато крові.
Дуже багато.
А тоді?
Тоді нічого.
Тож диван стає твоїм найлютішим ворогом.
Ненавидиш його. Не хочеш на нього сідати.
Аж доки не вирішуєш продати, так?
Так.
Та хоч як стараєшся, не можеш позбутися.
Я чесно старався.
І раптом, одного дня, ти втомлюєшся,
і вирішуєш, що треба змінити долю
і почати спочатку, але це страшно.
Страшно уявляти себе з іншим, як ви купуєте диван,
перетинаєте місто до вашої квартири, аби він кинув тебе,
голого і скривавленого.
І ти йдеш до стіни з дірками, де нема диванів.
Ти що, психолог?
Зовсім ні.
Ми жили на дев'ятому поверсі й купили матрац.
Знаєш що?
- Я подивлюся на тебе. - Це погана ідея.
Є багато способів побачити.
Як прикро, ти не Раян Ґослінґ.
- Кларо. - Що?
Нічого.
Ми двоюрідні. Двоюрідні.
- Так, я знаю. - Добре.
- Але… - Що таке?
Якщо перестати думати,
технічно,
коли ти торкала себе в селі, ти думала…
- Що? Ні, зачекай. - Обережно.
- Зачекай, Пабло. - Я лише кажу.
Коли я була в селі…
Я була лиш дівчиною, це геть не пов'язано.
Добре. Це неправильно, от і все.
Якби я знала, ти б не приїхав.
Я теж не знав.
І ти запросила мене.
- Ти сказав, у готелі нема вільних номерів. - Ні.
Я сказав, що вони виглядали не дуже, а не що їх не було.
Що ж, неважливо.
Я розслабився, як раніше. Як ти і просила.
- Я не те просила. - Не це.
Але це був найкращий секс у моєму житті. Що я вдію?
Не для мене, і ми не знаємо, чи то були ми, бо було темно.
Ні, ми не бачили.
Але… ми чули одне одного.
І ти… стогнеш, як завжди.
Ти весь час знав, що це була я?
Не весь час. Лише коли ти почала…
Годі тобі.
Годі тобі. Ти теж знала, що то я. Кларо!
Як я могла так вчинити з Рікардо?
І бабусею.
Вибач.
Маєш рацію. Бідна бабуся.
Може, мені не варто одружуватися.
Я не знаю. Ці зобов'язання, і шлюб…
- Це важко для мене. - Так.
«Так»?
Це все, що ти скажеш? «Так»?
Не переконуватимеш мене одружитися?
Що Рікардо любить мене, і це була п'яна помилка?
Чекай, ще дещо.
Я думаю, Рікардо чудовий, ти це знаєш.
Але вчора ти провела ніч у свінг-клубі,
примовляючи, що шлюб - лайно, і твоє життя скінчено.
Я була п'янюча.
Але якби не обручка, було би щось інше.
Ти хочеш одружитися?
- Дівчата. - Привіт.
- Що?
- Привіт. - Привіт.
- Перепрошую. - Агов, Ліано.
Ми з дружиною думали переміститися в інтимнішу обстановку.
І є місце для ще однієї.
Ні, не сьогодні, ні.
- Чому? - Не сьогодні, чесно.
Ліано.
- Іди. - Точно?
Нічого не вдієш.
Знаєш, що таке сібарі?
Сібарі, знаєш таке?
- Ні. - Ні?
Дякую.
Вибач, але я все чув.
Думаєш, Ліана має рацію?
- Кому яке діло? - Мені.
Бо твоя обручка в мене.
І чому вона в тебе?
- Ти її мені дала. - Так, звісно.
- Після того, як ми шпекнулися. - Що?
- Це брехня. - Брехня?
Дивися. Ти сказала, що я відкрив тобі очі.
Що не хочеш відмовлятися від сексу з іншими,
і віддала мені,
аби не вчинити найбільшої помилки в житті.
Ти брехун.
Для мене це не має значення. Мені байдуже.
Ось.
Тримай свою обручку. Ніщо тебе не зупиняє.
І як воно було?
Якщо це насправді
останній секс не з моїм чоловіком…
було б добре запам'ятати, правда?
- Хочеш, щоб я розказав? - І…
Я хочу, щоб ти нагадав.
Ти не пам'ятаєш цього?
- Ні. - Ні?
Або цього?
- Цього? - Ні.
І цього?
- Ні. - Ні?
Подряпала мені шию.
Ти згадаєш це.
Я нічогісінько не пам'ятаю.
Що ви в біса робите?
- Що ви в біса робите? - Те, що ти й хотів.
- У чому справа? - Не зли мене, Ано.
Ви обіймаєтеся. Ви знаєте, що люди сюди шпекатися приходять?
- Добре. - Ні, не добре.
Якщо ще раз її погладиш, я розіб'ю тобі пику.
- Що ти робиш, Міґелю? - Чортові новачки. Ходімо, Ано.
- Досить, Міґелю. - Що з тобою таке?
Що зі мною? З мене вистачить.
Я роками дивилася на фестиваль прутнів і розкішниць.
Вони завжди тут, я не можу викинути їх з голови.
І з мене досить.
Зажди, давай заспокоїмося.
- Ні. - Я беру одяг, ми йдемо.
- Я не йду. - Зажди, чорт забирай.
- Облиш мене. - Чорт, будь ласка.
- Облиш її. - Замовкни, це тебе не стосується.
Будь ласка, почекай. Давай поговоримо про це. Не кидай мене.
- Міґелю. - Не кидай мене.
- Міґелю, годі. - Так, мені…
- Мені прикро. - Відвали.
Зажди! Не кидай мене! Ано, чорт забирай!
- Чорт. - Ходімо.
Секунду.
Чому ви обіймалися?
Я питаю, чому ви обіймалися?
- Ана - моя колишня. - Що?
- Та ну, ти? - Так, я!
- Хай йому трясця. - Добре.
Добре. От хрінь.
Чому ти нічого не сказав?
Серйозно!
Ми не могли поговорити, відколи прийшли.
То давай зараз.
Ти знаєш, що я скажу.
Скажи.
Я тебе більше не люблю, Белен.
Мені шкода, але я не люблю тебе.
Ано.
Я покинув Белен.
- Чому? - Тобто «чому»?
- Що ти робиш? - У чому справа?
Я думаю, ти заплутався.
Заплутався в чому? Ну, так…
Щось сталося, не заперечуй.
Мене накрила ностальгія.
Не кажи, що ти не відчула того самого.
Визнай.
Я знала.
- Що? - Ми наче шість років тому.
- Тобто? - Сталося оте…
І тепер ти дивишся на мене так.
Як я дивлюся на тебе? Що?
Отак.
З виразом обличчя: «Давай одружимося, купимо будинок,
заведемо близнят, Марію-Хосе й Хосе-Марію,
заведемо собаку».
- Ти не любиш собак? - Ні, не люблю.
Бачиш? Тому я й пішла від тебе.
Я вже це пройшла. І якби ми знову були…
Я б почувалася так само.
Я так не думаю, але в кожному разі, тоді ми були молоді,
а зараз життя дає нам можливість, яку не можемо змарнувати…
Хайме.
Ти знову.
Це правда.
Вибач. Ми можемо цього разу попрощатися, як друзі?
- Звісно. - Добре.
- Що? - Ви налякали мене.
- Що ви робите? - Ні.
Що ви робите? Заждіть, ні.
Не плутайте, це ніжність.
- Ви не хочете це зробити? - Ні.
- Я не зрозумів. - Ні, дякую.
- Вибачте. - Гарного відпочинку.
Бувай, Ано.
Бувай, Хайме.
- Агов. - Що?
А все ж, якщо ти коли-небудь захочеш,
без зобов'язань, просто як друзі,
випити…
подзвони.
Добре.
Ви не чули мене, коли я казала залишити почуття вдома?
Не дуже. Не знаю, що зі мною.
Більшість людей, що приходять сюди,
шукають відповіді на своє питання.
- І знаходять? - Ні.
Інколи відповідь знаходить їх.
Так усе й починається.
- Що ж. - Нічого.
- Що ж. - Тож…
Було весело, так?
Так.
- Вечеря була чудова. - Треба повторити.
Так, звісно.
Але, може, трохи урізноманітнити, так?
Аби не стало рутиною.
Треба обережно.
Залишати одну рутину, аби почати іншу, правда?
Можете приєднатися ненадовго.
Ну…
Гаразд.
Бувай.
Добре.
- Бувай, Пако. - Завтра побачимося.
До зустрічі.
Ну ж бо, ми йдемо!
Почнімо вечірку!
Нумо, мій друг одружується!
Агов.
Альбо, як ти? Що ти тут робиш?
- Рікардо? - Рікардо.
Рікардо пішов уже давно.
- Ти чудово виглядаєш. - Дякую.
Ні, Рікардо!
Він не тут, пішов.
Рікардо не тут.
Рікардо! Хлопці!
Рікардо тут? Ні, він пішов.
Якщо Рікардо не тут, тут не Рікардо.
Вона шукає Рікардо, шкода, що він пішов.
Ні.
Чорт.
Серйозно?
Альбо, усе не так, як виглядає.
Мені чесно шкода, я не знала, що у нього є дівчина.
Це парубоцький вечір.
Ну, я хоч спробувала.
Бувай, красунчику.
Мені… мені шкода, люба. Мені прикро, я п'яний.
Я в шоці.
Так, ні… Усе добре.
Усе добре.
- Що? - Усе добре.
Я йшла сказати тобі, що…
- Я шпекнула іншого. - Що?
- Двічі. - Ну…
Рікардо, думаю, очевидно,
що ми не готові до цього.
Зачекай. Ти кажеш…
Ти кажеш, що не хочеш одружуватись?
Думаю, ні.
Ти мене не любиш?
Я божеволію від тебе, але…
Як ми одружимося, якщо навіть не можемо лишатися вірними
за 12 годин до весілля?
Ми не можемо все кинути через одну помилку.
Місяцями.
Рікардо, я місяцями думала, що ти будеш останнім, кого я трахну.
І це мене лякає.
Мені подобаються інші.
Але це нормально. Усі пари думають про секс з іншими.
- З усіма стається. - І всі вони зраджують у день весілля?
- Альбо. Люба. - Що?
У нас завжди були проблеми з моногамією.
Так.
Ми могли б переосмислити те, якою парою ми хочемо бути.
- Це не означає, що ми не любимо. - Звісно ж, ні.
- Я кохаю тебе. - І я.
- Шалено. - І я.
Добре.
Що нам робити?
Рікардо.
Чи хочеш ти одружитися зі мною і трахати кого захочеш?
- Так. - Так?
- Альбо. - Скажи мені.
Чи хочеш ти одружитися зі мною і шпекати кого захочеш?
- Так. - Так?
- Я хочу. - Справді?
Так, я хочу.
- Я люблю тебе. - І я тебе, кохана.
За наречених!
- У мене дежавю. - Так.
Твоя подруга гучніша за тебе.
Що…
Так.
Так… що?
Ну годі.
Це…
Я теж подумала,
що це найкращий секс.
І я знала, що то був ти.
Бо коли ти от-от кінчиш, ти трохи рохкаєш, як свиня.
- Що? - Так.
- Неправда. - Так.
Неправда.
- Ні… - Ні, справді, так…
Просто…
Так краще.
Що ж…
Оце й усе.
Так. Це все.
Бувай, Вікторе.
Бувай, Ра-Раулю.
Було приємно.
Мені теж.
Агов, Раулю.
Раулю?
Раулю.
Ти там?
Вікторе?
- Ти сідаєш чи ні? - Так.
На Ґільєрмо Телля, 29, будь ласка.
Стоп.
Так, це дещо, що захоплює зненацька.
І між заходом і світанком твоє життя раптом змінюється.
Щось, що ти не можеш обґрунтувати
і до чого ніколи не можеш підготуватися.
Та раптом ти відчуваєш іскру
і серце починає калатати,
у животі тріпотять метелики…
Раптом здається, що життя було мандрівкою, яка вела до цього моменту.
Ніби Всесвіт і доля раптом сплелися в одне ціле, тут і зараз.
Бо як би сильно ти не хотів і не старався,
ти просто не можеш опиратися.
Ми не впізнаємо себе,
не можемо описати словами те, що відбувається,
бо ці моменти полонять нас.
Чому ми закохуємося в тих, у кого закохуємося?
Що відбувається в нас у голові?
І відповідь…
Вікторе!
…абсолютно нічого.
Хай почнеться сексуальна революція.
Нас змусили думати, що є лише один спосіб закохатися,
збудитися, зайнятися сексом.
Але це не так.
Ми можемо прожити життя,
дозволяючи світу вирішувати, що нам подобається, а що ні,
або ж ми можемо вирішити самі.
Вирішити, хто ми, упізнати один одного
не за тим, що відрізняє нас від інших,
а за нашою унікальністю.
Твій вигнутий член не сплутаєш.
Любіть один одного такими, як є,
аби дозволити іншим любити нас такими, як ми є.
І забудьте, раз і назавжди,
моделі, які, якщо чесно, нічого під собою не мають.
- І в бідності? - Так.
- Так? - Так.
- І в хворобі? - Так.
- Так? - Так!
Так!
Пишіть разом власні правила
і досліджуйте нові шляхи, які ми
досі не могли навіть уявити.
Яке відчуття.
Навчаючись приймати це, у постійній битві,
інколи ми не знаходимо себе.
І що тепер?
Сприймайте секс і любов як те, чим вони насправді є:
найдивовижнішим подарунком, який можна дати чи отримати.
Чимось, що ми всі заслуговуємо відчути на повну,
без відмінностей, компромісів,
без сорому.
Може, покохаємось?
Бо деколи щось захоплює тебе зненацька…
О так.
…і однієї ночі твоє життя раптом змінюється.
Так.
Клаудіє.
Я Пако.
Клаудіє!
Ну, нехай.
Стогни гучніше.
Ні, вони ж почують.
Нехай чують.
Хтось може мене розв'язати?
Будь ласка, тільки не знову!
Агов, ну ж бо! Будь ласка!
Це друга груповуха, яку я пропустив цього місяця.