Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX ПРЕДСТАВЛЯЄ
1932 РІК ОКСФОРДСЬКИЙ УНІВЕРСИТЕТ
Агов, Іане! Тримаєшся?
Треба побитись об заклад.
Можна мені ще шампанського?
-Ми більше не наливаємо. -Та ну. Будь ласка.
-Мені страшенно прикро. -Будь ласочка.
Мені дуже шкода.
Дякую.
Ви, англійці, ніколи не зрозумієте,
що це питання ідентичності.
Ні, навіть більше ніж ідентичності.
Я говорю про…
Г'ю, прокинься!
Я говорю про душу країни…
Мені треба поспати.
Ти взагалі мене слухаєш?
Слухаю. Кожнісіньке слово.
Ти не слухаєш.
-Що ти робиш? -Ось що я зроблю.
Я хочу відчути щось справжнє!
Я маю щось справжнє!
Ура!
Неси сюди! Він умирає! Йому це потрібно!
Подивіться на скляні води Ісіди!
Замовкни, Паулю!
І я тебе люблю! І твоє «Шартоньє»!
Заткни пельку!
Паулю, повертайся!
Ти ж знаєш, сон добігає кінця, і нам треба це відсвяткувати!
-Треба святкувати! Давайте! -Дякувати богу. Скажи йому вийти.
Якщо йому хочеться опівнічного купання, це його рішення.
Я не хочу купатися.
Я хочу кинутись у воду з розпачу через наше очманіле покоління.
Прекрасно. Уперед.
Не знаю.
Перестань пити.
Я вас прошу.
Будь ласка.
Ви тут не самі.
Тепер ви це робите на зло мені.
Подивися на нього.
Такий англієць!
-Облиш його! -Знову! Що не так з англійцями?
Я це зрозумів в Оксфорді.
Зараз буде ще один урок.
Головною рисою англійців є відчуженість.
Не лише одне від одного, а й від почуттів.
А ми — суцільне почуття.
Починається нова ера.
У Новій Німеччині. Чекайте вже скоро.
Нова Німеччина.
-Так! -Це купка бандитів і расистів.
Німеччина — найгордовитіша нація у світі.
Побачиш, коли приїдеш до нас у Мюнхен.
-Ага. -Я тебе захищу.
Дай мені цигарку.
Не дам. Це моя остання.
-Доведеться поділитися. -Я візьму.
-Дякую. -У тебе вийде.
Тримай міцно.
-Отак. -Гаряча?
Це наше очманіле покоління.
Наше очманіле покоління.
Як красиво.
ЛОНДОН ШІСТЬ РОКІВ ПО ТОМУ
ДЕ ВАШ ПРОТИГАЗ?
Потягни за мотузку. Як не вмієш, хай мамця тобі покаже.
-Вибачте. -Нічого.
Ага. Просто заткнися і зроби як треба!
А тепер перетягуй зліва!
Обережно, не так сильно!
-Тримай рівно. -Так!
Молодець. Тримай рівно.
Так краще, хлопці. Отепер виходить.
Ні, дивіться. Господи, зачепилося за кам'яну кладку!
Обережно! Тягніть акуратно.
Давай! Тягни свою мотузку вліво!
Я намагаюся!
З цього боку.
Обережно!
Справді?
Давайте.
Не дадуть нічому пролетіти.
Знаю. Обіцяв прийти вчасно.
Не треба вибачатися.
Я й сама спізнилася.
Дякую.
-Що це? -Артуровий протигаз.
Щойно його забрала. Я й не знала, що вони бувають дитячого розміру.
Для всіх нас це в новинку, хіба ні?
Після сигналу маю спершу надіти протигаз йому.
Перевірка на материнську любов.
Вип'ємо? Я вмираю від спраги.
-Пів пляшки «Шаблі». -Так, сер.
Пів?
Робота.
Що там відбувається?
-Мені не можна розказувати. -Ніхто ж не слухає.
Гітлер хоче Судетів.
-Думав, чехи прогнуться, та недооцінив їх. -Так, я…
Вони не здадуться без бою. Якщо завтра не буде угоди, Німеччина мобілізується,
а Франція і Британія муситимуть захищати Чехословаччину. Коли це станеться…
Дякую.
-Пам'ятаєш, як ми тут їли після весілля? -Так, Г'ю. Я отруїлася жахливою рибою.
Так, вибач. Боже!
-Вибач, я забув. -Та нічого.
-Усе ж це одне з найкращих місць Лондона. -Так.
Хотів би я піти нагору, зняти номер і весь день валятися в ліжку.
Що нам заважає?
Артур з нянею, а готель навряд чи заповнений.
Може, підеш і спробуєш усе влаштувати?
Ти знаєш, що я не можу.
-Чого? -Маю вернутись о 14:30.
-Нащо ти просиш… -Це ти почав.
-Я ж стараюся. Як ти й просила. -Знаю.
Містере Леґат, вам дзвонять із Даунінґ-стріт.
Дідько.
Мушу відповісти.
Звісно.
-Подумав, ви захочете приватності. -Дякую.
Леґат на зв'язку.
Боюся, тобі треба повертатися. Клеверлі питає про тебе.
Схоже, переговори в Берліні скінчилися. Сер Горас Вілсон летить додому.
Я вже йду.
Поквапся. Він приб'є нас обох.
Чорт.
Лорд-Норт-стріт, 83, будь ласка.
Обід в «Імперіал-Ґранд» у розпал міжнародної кризи.
-Може, так роблять в МЗС… -Вибачте, сер. Це більше не повториться.
Не поясните?
У мене річниця весілля.
Вітаю.
Але іноді родина має відходити на задній план.
Як-от зараз.
-Саєрс вас поінформував? -Переговори зірвалися.
Скоро розверзнеться пекло. Гітлер проведе мобілізацію завтра.
О шостій прем'єр-міністр звернеться до народу по радіо.
Прошу вас зайнятися Бі-Бі-Сі.
А хтось… Перепрошую, сер. А хтось говорив із чехами?
-Що? -Я подумав, що варто повідомити чехам…
Прем'єр-міністр обійдеться без ваших порад, Леґате.
Так, сер.
ЄДНАЙМОСЯ, ЩОБ ЗУПИНИТИ ГІТЛЕРА
ПІДТРИМАЙМО ЧЕХІВ ЗУПИНІМО ГІТЛЕРА Й ЗУПИНІМО ВІЙНУ
УЧОРА АВСТРІЯ НИНІ ЧЕХОСЛОВАЧЧИНА, ХТО ДАЛІ?
Гіршого часу для нас і не придумати, прем'єр-міністре.
-Прем'єр-міністре, прибув сер Горас. -Джентльмени, схоже, у вас багато роботи.
-Не хочу вам заважати. -Прем'єр-міністре.
Запросити його, сер?
Так, звісно.
Горасе?
Дякую, Осмунде.
Прем'єр-міністре.
Гадаю, ви раді повернутися.
Ну, як усе пройшло?
Початок був жахливий, а потім усе пішло шкереберть.
Він не зволікатиме з вторгненням ні дня.
Уранці я його попередив: якщо французи виконають свої зобов'язання,
то нам доведеться долучитися до них.
Що він відповів?
Він усміхнувся мені. Це спантеличило мене більше за його крик.
Але послання було доволі чітким.
Він проведе мобілізацію завтра.
Яка на ній гарна сукня.
Парадна.
БЕРЛІН
Ви вже щось вибрали?
-Каву, чорну. -Зараз принесу.
Привіт.
Як пройшло?
-Щось для вас? -Ні, дякую.
Нині він лише кричав на них.
Переговори з англійцями остаточно накрилися. Йому набридло.
Зрештою, Гендерсон просто мовчав.
А Вілсон устав і пішов. Прямо в аеропорт і в Лондон.
На доказ того, що він не жартує,
цей псих зараз проводить парад танків по Вільгельмштрасе до посольства Британії.
-Отже? -Отже, завтра буде мобілізація.
-Ти певен? -Так, я певен.
Є ще кілька годин.
Остер зараз говорить з генералами.
Зустріч сьогодні.
Нове місце, Альт-Берлін. Десята вечора.
Маю повертатися.
Мене від страху аж тіпає.
Можна погодувати голубів?
-Так. -Вони такі голодні.
-Як тебе звати? -Марґарете.
-Ось. -Сюди.
Ви мене не боїтеся?
-Фрау Лімперт? -Що?
-Я все зроблю. -Добре.
-Передайте геру Плассману. -Передам.
Дайте мені.
Я сам.
-Гер фон Гартманн. -Я сам.
Отак.
Ви не проти?
Говорить Лондон.
За мить ви почуєте прем'єр-міністра, високоповажного Невілла Чемберлена,
який виступатиме з Даунінґ-стріт, 10.
Його промова транслюватиметься на всю Імперію,
на весь американський континент
і в багатьох інших країнах.
М-ре Чемберлен.
Хочу сказати вам кілька слів,
чоловіки й жінки Британії та Імперії.
Хіба це не жахливо та гротескно,
що ми маємо копати траншеї та приміряти протигази тут
через сварку в далекій країні
між людьми, про яких ми нічого не знаємо.
І гер Гітлер, і чехи
зробили свої пристрасні заяви щодо Судетської області.
Гер Гітлер сказав мені особисто,
а вчора ввечері повторив публічно,
що вирішення цього питання
поставить край територіальним претензіям Німеччини в Європі.
Клятий дурень.
Тож я прошу вас очікувати,
зберігаючи максимальний спокій,
подій наступних кількох днів.
Поки війна не розпочалася,
завжди є надія, що її можна відвернути.
І ви знаєте, що я відстоюватиму мир
до останньої миті.
На добраніч.
Кінець ефіру, прем'єр-міністре.
Браво, сер. Без заминок.
Фотографія.
Отак. Ніби я читаю.
Прекрасно. Дуже дякую.
Добре справилися, сер.
Дякую.
Мені здається, фокус у тому, щоб уявляти, що я говорю всього
до одної людини, що сидить дома в кріслі.
Звісно, сьогодні було трошки важче,
бо в тіні ховається ще дехто.
Гер Гітлер.
РАДІОЗВЕРНЕННЯ ПРЕМ'ЄР-МІНІСТРА БРИТАНІЇ НЕВІЛЛА ЧЕМБЕРЛЕНА
Сам віднесеш у Рейхсканцелярію?
Так. Дуже цікаво, що ж відповість Гітлер.
-А потім? -Потім?
Потім.
-Потім у мене зустріч у Мітте. -Ясно. «Зустріч»?
Так.
Як загадково.
Тоді до побачення, гер фон Гартманн.
Фрау Вінтер.
-Лишенько! Це треба було класти першим. -Усе під контролем.
Леслі? Так має бути.
Де мені сісти?
-Так. -Сяду спереду.
Спасибі.
Я сяду спереду.
Давай, люба.
Господи!
Артуре?
Вибач, це було дуже несподівано…
Привіт.
Що це було?
-Він мене налякав. -Він чекав на тебе.
Рада, що ти дома.
Заскочив по сумку, мушу повертатися. Часу небагато.
Ночуватимеш там?
-Вочевидь, я там потрібен. -Тут ти теж потрібен.
Що коїться?
Збери одяг на тиждень і зараз же їдьте до твоїх батьків.
Поясниш чому?
Хочу знати, що ви в безпеці.
-Я без тебе не поїду. -Памело, боюся, що доведеться.
Пізніше з Лондона не виїдеш.
-Скажи, що маєш сина, якому потрібен! -Я не можу…
-Підеш завтра. -Не вийде. Це надто важливо.
Не важливіше за сім'ю.
-Дуже промовисто. -Люба, я…
Не займай мене!
-Ти поводишся нерозсудливо. -Я нерозсудлива?
Я завжди істерю на фоні твоєї незворушності.
Не думаєш, що деякі речі варті… Це ж твій шлюб!
Твоя сім'я!
Знаю, що я засмучена і що ти це ненавидиш,
але твоє мовчання мене вбиває!
Ми зберемося й поїдемо за годину.
Ти не мусив одружуватися зі мною.
Поводишся, наче це вирок суду.
-Це твій вибір. -Я не…
Я не винна, що ти розчарований своїм життям.
-Я не можу зараз про це говорити. -Авжеж, не можеш.
-Складайте всередину. -Треба двоє для дивану.
-Фото. -Спершу завершу тут.
Потрібна працівниця?
Працівниця потрібна?
Вам потрібна працівниця?
Паулі? Не може бути! Очам не вірю.
Франц Зауер.
-Малий Паулі! -Як поживаєш?
Досі працюю як бджілка. А ти? Куди прямуєш?
У посольство Британії.
Несу офіційну відповідь на радіозвернення Чемберлена.
-Справді? -Так.
Без жартів?
Хто б подумав, що ти передаватимеш послання між лідерами світу?
-А я охоронятиму самого Фюрера. -Особиста охорона?
Загін супроводу Фюрера.
Один із 27.
Мої вітання.
Один із 27, Паулі.
Вітаю.
Але всі завжди знали, що колись ти проб'єшся нагору.
-Дивуюся, що і я пробився. -Дурниці. Ми ж переможці.
-Не я. -Ти теж.
-Футбольна команда? -Не моя заслуга.
А твоя. Наші суперники дзюрили в штанці, так тебе боялися.
Ніхто не міг пройти. Не повз мене.
Паулю, не затримуватиму тебе. Обов'язок кличе.
-Ще побачимося, Франце. -Неодмінно, Паулі фон Гартманне!
Агов! Це не твоя картопля!
Г'ю! Негайно віднеси це нагору прем'єр-міністрові.
-Що це? -Відповідь Берліна. Поквапся!
Дякую.
Ми здамо народ Чехословаччини нацистам.
-Ми їх не здамо. -Даруйте, сер.
-Це відповідь Гітлера на ваше звернення. -Добре.
Ну?
Він не передумав.
Знаєте, ми б могли…
Леґате, принесіть газету «Таймс» із мого офісу.
-Слухаюсь, сер. -У мене є тут.
-Сьогоднішня? -Так.
Чудово. Подивимося, що тут.
ТАЙМС
-Промова Гітлера на 17-й сторінці, сер. -Сімнадцята, дякую.
Ось. Знайшов.
Тут є…
Відколи я прочитав промову, дещо не давало мені спокою.
«У Європі немає іншої великої держави,
очільник якої так добре розумів би
страждання нашого народу,
як мій добрий друг Беніто Муссоліні».
-Розумієте, до чого я веду? -Так.
А я не певен.
Якщо гер Гітлер не хоче слухати мене,
може, послухає свого доброго друга,
Беніто Муссоліні.
Леґате, віднесіть це в шифрувальню.
Хай негайно пошлють телеграму Джиммі Драммонду,
нашому послу в Римі.
Слухаюсь.
Не скажете міністру закордонних справ, що пишете в Італію?
К бісу міністра закордонних справ.
Леґате, ви цього не чули.
Тріть…
Погляньте на них. Уважно придивіться!
Ось де місце жидів.
Тріть, не зупиняйтеся!
Я наказав не зупинятись!
Шпаринки також чистьте. Тріть, не зупиняйтеся, я сказав.
Ти пропустив цятку!
Подивіться на нього, на цю жидівську свиноту!
Як він своєю присутністю зіпсував цю землю!
Шпаринки теж.
Тріть, не зупиняйтеся! Я наказав терти!
-Вибачте. -Ти що, заблукав?
Що таке?
Дивно бачити вас тут, оберстлейтенанте.
-Без форми. -Секунду.
-Анді, три чарки шнапсу. -Три шнапсу, уже несу.
Розказуйте.
Були всі високопоставлені генерали з оборони.
І всі вкотре підтвердили, що багато хто виступає проти війни з чехами.
Це момент, на який ми чекали.
Завтра о другій Гітлер віддасть наказ про напад,
після чого зайде Вермахт.
-А ми троє будемо ключем. -Що це означає?
Підемо в Рейхсканцелярію, подбаємо, щоб усі важливі входи були вільними.
Тоді дамо сигнал заходити, і Гітлера арештують.
Ви вірите, що Вермахт виступить проти нього?
Війна з чехами — це ж…
Це війна з Британією і Францією.
Це божевілля! Генерали точно цього не хочуть.
Так, Гансе, але я все ж не довіряю генералам.
Вони не проти нього.
Вони проти війни, бо бояться її програти.
Це справді єдиний план?
Іншого в нас нема, Еріху.
У ньому багато слабких місць.
Ви думали, що ми можемо бути неправі?
Що, як ми помиляємося?
Що, як він має рацію і каже правду?
Що лише хоче повернути території, які належать Німеччині.
А тоді зупиниться?
Тоді йди, Еріху.
Він маленька, проста людина.
Гітлер як бандит. Знає лише власну правду. Він захоплюватиме все більше й більше.
Постраждає багато людей.
-Звідки знаєш? -Він не зупиниться!
Не час сваритися!
-Завтра вирішальний день… -Ваш шнапс.
Ти з нами, Еріху?
Припустимо, завтра Гітлера заарештують.
Що буде далі?
Застрелимо покидька.
Якщо не здасться.
Завтра о другій почуємо про початок мобілізації.
Це наш знак.
Друзі, історія стежить за нами.
Завтра ввечері
цьому жахіттю настане край.
-Що? Ви хочете його арештувати? -Такий план.
-Думаєш, вам може вдатися? -Так.
І Вермахт піде проти командира?
Нізащо. От побачиш. Мій чоловік був генералом.
Твій чоловік був зрадником.
Щодо мене, але не щодо Гітлера.
Як почне мобілізацію, ми його зупинимо.
-Ви хочете мобілізації? -Так, чорт візьми!
Без війни ви його не спините.
Це значить, що війна потрібна вам. Збочення якесь.
Авжеж, збочення, Гелен. Але без злочину арешту не буде.
Що таке?
Думаю, чи можу тобі довіряти.
-Ти вже довірилася мені. -Це інше.
Що таке?
МЗС ПОЛІТИЧНИЙ ПІДРОЗДІЛ
Що це?
Я дістала це в МЗС. Сьогодні.
Що це?
Це його справжній план щодо Європи.
ПРОТОКОЛ ЗУСТРІЧІ В РЕЙХСКАНЦЕЛЯРІЇ 5 ЛИСТОПАДА 1937 РОКУ
Тебе арештують за це.
Знаю.
-Це жахливо. -Що збираєшся з цим робити?
Що ти збираєшся з цим робити?
Заходьте.
Я буду нагорі, сер, якщо знадоблюся.
Гаразд. Ви залишаєтеся на ніч, так?
Так, сер. Буду до ранку.
Добре. Прийшла відповідь з Рима?
Ще ні, сер.
Але він не один день будувався.
Та його й досі не добудували.
-Ви випускник Оксфорду? -Так, прем'єр-міністре.
Зайдіть. Зачиніть двері на хвильку. Тут жахливі протяги.
-Що ви вивчали в Оксфорді? -Німецьку.
Вас учили писати англійською?
Намагалися.
Але я краще говорю, ніж пишу, сер. Полюбляю дебати.
-Дебати? -Так, сер.
Тоді ви потрапили куди треба.
Тут усі тільки те й роблять, що дебатують.
Хочу вас про дещо попросити.
Це трохи зухвало, але я написав промову до парламенту.
І мені здається, що вона не зовсім плинна.
Можливо, випускник Оксфорду,
який дебатує та читає німецькою,
зможе її трохи покращити.
Що скажете?
-Звісно, прем'єр-міністре. -Дуже дякую.
-Чудово. На добраніч. -Добраніч, сер.
Підготуйте камери.
З Рима не відповіли, сер.
Ох.
Ще рано. Треба бути терплячими й чекати.
Знаєте, я б радо став до тієї стінки під розстріл, якби це відвернуло війну.
Ходи сюди.
Я не хочу, щоб ти так казав.
Принаймні перед обідом.
Ви були замолоді, щоб воювати у Великій війні.
А я застарий.
Чомусь через це було тільки гірше.
Страшенно боляче
бачити таке страждання і…
почуватися безпорадним.
Тепер щоразу, коли я…
проходжу повз військовий меморіал
чи відвідую один із величезних цвинтарів у Франції,
де поховано стільки моїх друзів,
я клянуся, що якщо матиму змогу
відвернути повторення такої катастрофи,
я зроблю все…
пожертвую всім,
щоб утримати мир.
Для мене він священний.
Розумію.
Не те щоб ми не готові до війни у військовому плані.
Це можна виправити, виправляється.
Я радше боюся за духовний стан нашого народу,
якщо вони не бачитимуть, що їхні лідери роблять геть усе можливе,
щоб не допустити ще одного конфлікту.
В одному я певен.
Якщо дійде до війни,
вона буде незмірно гіршою за попередню.
І щоб її пережити, знадобиться ще більша сила духу.
-Невілле. -Ні.
Усе добре.
Ходімо всередину.
Це Джоан, м-ре Леґат. Вона в нас найшвидша.
Джоан, відкладіть свої справи.
М-р Леґат хоче, аби ви надрукували промову прем'єра до парламенту.
-Авжеж. -Дякую.
Дякую за поспіх.
-Будь ласка. -Зробіть чотири копії, якщо можна.
Ці примітки червоним — це правки. Додайте їх, будь ласка.
Звичайно, дякую.
Можете трохи відійти, будь ласка?
Звісно, вибачте.
Перепрошую, міс…
Можна просто Джоан.
Якщо хочете спитати, звідки я…
-Я… -Відповідаю: з Ноттінгема.
Так?
Вибачте за затримку, сер.
Усе добре, Леґате.
Отже, ми не можемо ризикувати втратою зв'язку з Берліном.
Саєрс на лінії з Римом, а вас попрошу сісти тут.
Підсуньте той стілець.
Залишайтеся на лінії і слухайте.
-Упораєтеся? -Звісно, сер.
Що саме я маю почути?
Чи не втрутився Муссоліні.
Прем'єр-міністру треба знати до його звернення.
Ситуація напружується.
Так. До болю очевидно.
-Є щось? -Поки ні.
Що за…
-Боюся, маємо виходити, сер. -Так.
Ваш виступ у парламенті за десять хвилин.
-Нічого? -Нічого, сер.
-Лінія відкрита? -Відкрита. Відповіді немає.
-Сер. -Та йду!
Якщо новини надійдуть під час виступу прем'єра, негайно доставте їх у палату.
Так, сер.
-Анна тут? -Уже поїхала.
Вона буде на балконі, як і я.
-Ваш капелюх, сер. -Дуже дякую.
-Благослови вас боже, м-ре Чемберлен! -М-ре Чемберлен!
Удачі, сер!
Ми всі вас підтримуємо. Бережи вас бог.
-Алло. -Говорить посол.
М-ре Гендерсон, це Г'ю Леґат, секретар прем'єр-міністра.
Я щойно від гера Гітлера. Де прем'єр-міністр?
Уряд Його Величності
розглядав три альтернативні лінії поведінки.
Ми могли погрожувати Німеччині війною,
якщо вона нападе на Чехословаччину.
Ми могли залишатися осторонь, не втручаючись у розвиток подій.
Або ж ми могли вдатися
до мирного врегулювання шляхом посередництва.
Правильно!
Я чудово розумію, що можу викликати критику на підставі…
Повідомлення з Берліна.
…приниження гідності британського прем'єр-міністра,
а також розчарування.
Може, навіть обурення,
якщо мені не вдасться домогтися задовільної угоди.
Хочу доповісти парламенту
про новини, які я щойно отримав з Берліна.
Гер Гітлер
відклав мобілізацію.
Більше того,
він запрошує мене
разом із синьйором Муссоліні
та прем'єр-міністром Франції, мосьє Даладьє
на зустріч із ним завтра в Мюнхені
для вирішення питання Судетської області.
Панове.
Починається?
Муссоліні вмовив Гітлера на конференцію з Чемберленом і Даладьє. Завтра в Мюнхені.
Судетами пожертвують заради миру.
-Прокляття. -Вони роблять усе, що він хоче.
-Вермахт піде проти нього? -Про це можна забути.
-Без шансів. -То це кінець?
-Прокляття! -Я вас прошу.
Перепрошую.
Що плануєте робити, панове?
Усе вже вирішено. Така конференція — це формальність.
Маєш якось зустрітися з Черберленом
і не допустити укладання цієї угоди.
Добре, що ще можна сміятися.
Покажи доказ.
-Доказ? -Гітлер планує завойовницьку війну.
У мене є документ.
Що за документ?
Прошу мені повірити.
-Паулю. -Можна мені…
Хвилинку…
Г'Ю ЛЕҐАТ
Г'ю Леґат — секретар Чемберлена.
Можете подбати, щоб він приїхав у Мюнхен? Щоб був у складі англійської делегації?
Імовірно, можу.
-Він очікуватиме… -Ні.
Але він нам допоможе.
Гаразд.
Зроблю все, що зможу.
Панове.
Можете залучити до конференції Пауля?
Спробую провести тебе як перекладача.
Мушу повертатися.
Що відбувається?
Думаєш, можна пронести підпільні документи на міжнародну конференцію
і провести таємну зустріч з прем'єром Британії
прямо під носом у Фюрера?
Так.
Паулю.
Тоді тобі знадобиться оце.
Умієш користуватися?
Дітьми стріляли по кроликах.
Це інше.
Принцип той самий, хіба ні?
Дякую.
Сер Александер? Мені сказали, ви хочете мене бачити.
Так, Леґате.
Зачиніть двері.
У чому річ, сер?
Це полковник Мінґіс з MI6.
-Полковнику? -Добрий вечір.
Гадаю, вам знайоме ім'я Пауль фон Гартманн?
Леґате?
Так.
Так, сер. Ми разом училися в Оксфорді.
Коли ви бачилися востаннє?
Улітку 1932 року. Я навідував його в Мюнхені.
Усі дороги ведуть у Мюнхен.
-Контактували відтоді? -Ні.
-Чому ні? -Ми посварилися.
-Через що? -Політику.
І відтоді ви не спілкувалися?
Ні, сер.
Вибачте за такі запитання, Леґате,
але ми маємо розуміти, які у вас стосунки
є чи були з цим конкретним німцем.
Виявляється, ваш друг входить до таємної опозиції Гітлеру.
Посада в міністерстві закордонних справ дає йому доступ до секретних матеріалів.
Які він хоче передати нам.
Якщо точніше, вам.
Що ви на це скажете?
Я здивований.
Але…
ви готові взятися за цю справу?
Я не розумію.
У нього є один документ,
вміст якого ми б дуже хотіли знати.
Просимо вас завтра поїхати в Мюнхен,
зустрітися з фон Гартманном і забрати документ.
Перепрошую?
Справа не без ризиків.
По суті, це буде акт шпигунства на території іншої держави.
Сер, я в таких справах не дуже…
Усі так спочатку, ви впораєтеся.
Обов'язок кличе, Леґате.
-Не знаю, чи Клеверлі… -Залиште Клеверлі нам.
Звісно. Ми знаємо Оскара.
А прем'єр-міністру про це краще не знати.
Ну.
Хай щастить, Леґате.
Німецький рейх! Голосуйте за Німецький рейх!
Який уряд має рацію? Відповідь…
Ваш голос вирішальний!
-Мені рекомендували бар «Губерс». -Знаємо такий.
-Знаємо. -Що?
-Ми знаємо «Губерс». -Чудово!
Не чудово.
Так, чудово.
Пиво дешеве, і грає жива музика.
Повір мені, музика там жахлива.
Я обожнюю жахливу музику.
-Я теж. -Бачиш?
Це його відпустка. Він гість.
-Хай Г'ю обирає, де нам пити. -«Губерс».
-Пити!
Можна піти туди. Таке місце є. Він узяв там каву.
Воно в моєму списку, з якого ви кепкуєте.
Я не хочу йти на цей мітинг.
А я хочу піти на мітинг.
Ти не підеш.
-Чого це? -Ти надто п'яна, Лено.
Ах так. Я надто п'яна.
Я піду.
А я ні. Не з вами двома.
То й не йди.
Г'ю піде.
Я мушу йти?
Тобі треба його побачити.
-Він абсурдний, чому його не ігнорувати? -Ігнорувати? Не можна. Він небезпечний!
Ви підливаєте лою у вогонь. Він цього й прагне. Уваги.
Він говорить про важливі речі.
Люди ходять на ці мітинги не просто так.
-Паулю, він фанат і збоченець. -Точно.
Народ цілої країни забув, що робить з них націю,
а тепер, коли є кому повести їх за собою і нагадати про велич їхньої нації…
Як хтось може голосувати за нього?
Голос за Гітлера — це не голос проти євреїв.
-Не проти євреїв? -Це голос… Ні!
-Це голос за майбутнє. -Майбутнє?
-За майбутнє? -Так!
Яке ще майбутнє?
Я вам покажу!
Гей ви! Можна щось спитати?
-Що? -Чого тобі?
-За кого голосуватимете? -А що?
Що думаєте про Гітлера?
Завдяки Гітлеру ми знову горді з того, що ми німці!
-Дякую! Дуже дякую. -А ви за кого будете голосувати?
-За Гітлера! -Дякую.
Бачите? Майбутнє.
Ура!
Паулю, будь обережним, бо люди налякані.
Так, вони бояться змін.
Паулю,
люди виїжджають із країни.
Сім'ями сідають на кораблі до Америки.
Якщо вони так вирішили, хай собі їдуть.
-Вони не просто вирішили! -Дурниці!
Люди більше не хочуть тут жити.
Бояться жити в цій країні. Це тобі не дурниці!
Німеччина, про яку кажеш, будується на стражданні інших народів.
-Хто б казав про експлуатацію, англійцю. -Так.
Згоден. Я лицемір. Але я можу розпізнати фанатизм.
Фа-на-тич-ний.
-Ти думаєш, що я фанатик? -Думаю, що він фанатик.
-А ти його захищаєш. -Ти говориш як він.
Пішла ти.
Що? Хочеш мені щось сказати?
-Мені не подобається твій тон. -Ти не знаєш, що ми відчуваємо.
Думаю, ти не розумієш цього відчуття, про яке…
Ні! Це ти нічого не розумієш ні про мене, ні про Німеччину.
Ти ні на секунду не забуваєш про ваш тріумф!
-Тихо! -Атож!
Розмовляєш зі мною, як з дитиною. Я маю бути вдячний?
Мені набридло бути вдячним. І ти мені теж набрид.
Пау…
Вибач мені.
Ти не мусиш вибачатися.
Я не розумію.
Ми завжди любили задиратись один з одним.
Було весело. Але не цього разу.
Я його таким ще не бачив.
Я теж ні.
Тобто…
Підемо
подивитися на фанатиків і збоченців?
Так.
ЄРУСАЛИМ
Хайль Гітлер.
-Ну? -Ось твої документи.
Тебе ледь унесли в список.
Готовий?
Ти теж їдеш?
Хтось же має подбати, аби ти не втнув дурниці.
Іди. Побачимося в Мюнхені.
ЕМІГРУЙТЕ! ГЕТЬ ДО ЄРУСАЛИМУ!
Це ваше купе.
Дякую.
-Тісно, але затишно, ге? -Атож.
Гельмуте, щоб жінок сюди не водив.
Ти ж мене знаєш.
От і моє купе.
-Тут уже хтось є. Гей? -Так.
-Паулі? -Привіт, Франце.
Що ти тут робиш?
-Схоже, потрібна моя допомога. -Ясно.
З перекладом.
-Мені не сказали. -Це вирішили в останню мить.
Це твоє місце?
Так.
Будемо сусідами.
-Ага. -Як у старі часи.
-Як у старі часи! -Так, чудово!
Правда, чудово?
Прекрасно.
-Можна? Секундочку. -Так.
-Скоро повернуся. -Ага.
Дякую, Леґате.
-Прем'єр-міністре, не допустіть війни. -Радий це чути. Зроблю все можливе.
-Сер, ви впораєтеся. -Доброго ранку.
Треба летіти, прем'єр-міністре.
Прем'єр-міністре?
Сер?
Прем'єр-міністре, будь ласка. Дякую. Цього достатньо.
-Горасе, скажу пару слів. -Треба летіти, сер.
Коли я був малим,
постійно повторював:
«Якщо не вийде з першого разу,
пробуй ще й ще».
Зараз я саме це й роблю.
Удачі, м-ре Чемберлен.
Застукав мене.
Можу чимось допомогти?
Знаю, виглядає не дуже. Нічого особистого. Такий наказ.
З полегшенням можу сказати, що все в порядку.
Можеш складати.
Дуже дякую.
Паулі, ти що, образився?
Я почув ображений тон? Паулі образився?
Ображений Паульчик!
Ну ж бо, Паулі!
Захищайся!
Давай, захищайся!
-Фон Гартманн? -Я.
Д-р Шмідт. Головний перекладач. Маєте хвилинку?
-Звісно. -Дуже приємно познайомитися.
Радий, що не доведеться робити все самому.
У Мюнхені я візьму на себе Фюрера, Дуче, прем'єр-міністра та голову Ради Міністрів.
Ви перекладайте для «дрібнішої риби».
-Знаєте ще якісь мови, крім англійської? -Французьку, італійську й геть трохи росі…
Росіян не запрошено, як і чехів.
Не хвилюйтеся. Розкажу деталі пізніше.
А зараз Фюрер чекає на огляд іноземної преси.
Візьмете це на себе?
-Зараз? -Так, зараз.
Що треба робити?
Дивитися йому в очі.
Мовчати, доки до вас не звернуться. І не пахнути димом.
Якщо будете смердіти димом, він вас вижене.
-Хайль Гітлер. -Хайль Гітлер.
Фон Гартманн, огляд преси для Фюрера.
28 ВЕРЕСНЯ 1938 РОКУ — КРАЇНИ ГОТУЮТЬСЯ НА ВИПАДОК ПРОВАЛУ КОНФЕРЕНЦІЇ
Хто це написав?
Це передова стаття в «Лондон Таймс», мій Фюрере.
Ви проводили час в Англії?
Два роки в Оксфорді.
Це відчувається.
Фон Гартманне.
Ви амбітні. Це добре.
Ви розумні. Це добре.
Вважаєте себе розумнішим за мене?
-Я… -Я вмію читати людей.
Як професори в університетах читають книжки.
Оксфорд.
Я бачу, хто ви.
А ви мене бачите?
Так, мій Фюрере.
Ви знаєте англійців. Що вони думають?
-Вони вас недооцінюють. -Правильно.
Карти, мій Фюрере.
Нова лінія кордону.
У нас є 40 дивізій для знищення чехів.
Могли б покінчити з цим за тиждень.
Так, мій Фюрере.
Поїзд рухається в неправильному напрямку.
Нащо ці відхилення?
Добре, дякую.
МЮНХЕН
ПРОСИМО МИРУ
МИР У ЄВРОПІ
ЛАСКАВО ПРОСИМО, ЧЕМБЕРЛЕНЕ
Як ви долетіли?
Було дуже незручно.
Тепер спина болить.
-Ви тільки подивіться. -Вип'єте чогось?
Так. Трохи віскі з водою.
Ласкаво просимо.
-Добрий ранок. Приємно. -Наш друг Герман Герінг.
-Вітаю. -Як ви?
Ласкаво просимо.
Добрий ранок.
-Раді вітати. -Вітаю.
Увага!
Говоритимемо нагорі. Скажіть їм.
-Лише нас четверо. Ви й по одному раднику. -Так, мій Фюрере.
Дякую.
-…як він холоднокровно тримався. -Дуже.
Я дам йому решту.
Мені потрібен годинник. Прошу, позичте ваш.
Він, певно, думає, що не отримає його назад, що Фюрер краде годинники.
Думає, що він з тих розумніших.
Покінчімо з цим.
Чудово, сер.
Надто сильно, як я розумію.
Перепрошую, Ваші Високоповажності.
Прем'єр-міністре, мосьє голово Ради Міністрів.
Фюрер запрошує вас до себе в бібліотеку
для початку перемовин.
Ходімо.
Його пропозиція: лідери та по одному раднику.
Даруйте, Гендерсоне. Горасе, краще ходіть ви.
Прошу мені вибачити на хвилинку.
Чому ми не наполягли на залученні чехів до перемовин?
Вони перекроюють бідну країну, і нікому її…
Будь ласка, не совайтеся, м-ре Леґат. Ви зітрете стілець внівець.
-Алло. -Це Клеверлі.
-Сер, це Леґат. -Де прем'єр-міністр?
Усі на конференції вже десь годину, сер.
Добре.
Сер Горас сказав мені бути тут, але вважаю, що…
Лінія має бути відкрита.
З усією повагою, я приніс би більше користі на конференції.
Робіть свою роботу.
Але ж я приїхав…
У жодному разі!
Залишайтеся на місці.
Алло? Сер?
Алло?
Якщо подзвонять з Лондона,
я можу сказати, що ви зайняті з менеджером готелю.
У це повірять.
Ідіть.
-Вибачте. -Обережно!
Ваші документи.
-Перепрошую, сер Невілл? -Так.
-Я Г'ю Леґат. -Леґат.
Так, звісно. Що ви тут робите?
У мене є кілька питань з Лондона.
Сер Горас тут?
Ні, він із прем'єром та іншими лідерами.
-Може, я чимось допоможу? -Це не терміново.
Гартманне, помітили, як часто Герінг перевдягається?
На ньому вже третя уніформа за сьогодні.
Але нехай це… Он Шмідт. Ви йому потрібні.
Фюрер хоче, аби приєдналися посли. Хутко покличте Франсуа-Понсе й Гендерсона.
-Як там справи? -Без поняття.
Мосьє посол.
-Хочете чаю? -Так, будь ласка.
Можна чаю?
Зараз принесу.
Ваша Високоповажносте, вас запрошують до лідерів у бібліотеці.
Нарешті.
Я…
Іди за мною, щоб ніхто не бачив.
Куди в біса ти йдеш?
-Даруйте, знаєте, котра година? -Ні, вибачте.
Усе одно дякуємо.
Чорт.
ГУБЕРС
-За тобою стежили? -Не знаю.
Я не звик до таких речей.
Ласкаво прошу до Нової Німеччини.
Ми в безпеці?
Не більшій, ніж деінде.
Усе гаразд. Я замовлю пиво. Вип'ємо.
Послухаємо музику та говоритимемо німецькою.
Перепрошую. Можна пива? Два світлі.
Ти одружений?
Так.
Щасливо?
Більш-менш.
А ти?
Ні.
Ти сивієш.
А тобі досі не треба голитися.
Де Лена?
Ми більше не спілкуємося.
За зустріч. Будьмо!
Г'ю, ти і я, ми з тобою —
остання надія зупинити Гітлера.
Вони збираються укласти угоду. Завтра або післязавтра.
Я знаю. У тому й проблема.
Чому?
Через цю угоду Гітлер стане ще сильнішим.
Ми уникаємо війни.
Ні, це не так.
Знаю, для чехів жахливо втрачати свої території,
але якщо завтра ви вторгнетеся,
помруть десятки тисяч невинних людей.
Так, а якщо не вторгнемося завтра, скоро можуть померти мільйони.
Мільйони.
Ви й гадки не маєте, що він за людина.
Інакше вас би тут не було.
Чого треба від мене?
Зустрічі з Чемберленом. Сьогодні ввечері.
Допоможи мені, Г'ю. Ти його секретар. Секретарі організовують зустрічі.
-Не секретні зустрічі з тобою. -Придумай щось.
Це неможливо. Що ти хочеш йому сказати?
Що ти йому скажеш? Що Гітлер — жахлива людина?
Повір мені, він знає.
Я можу це довести.
Це тебе забавляє?
Я й забув, який ти.
-Ти не хочеш мені допомагати. -Я не можу.
Не можу! Особиста зустріч неможлива.
Але якщо маєш інформацію, яку нам слід знати,
спробую показати її прем'єр-міністру.
Перш ніж він щось підпише?
Спробую.
Так.
Перепрошую, сер.
Ви дочитали «Штурмовик»? Можна взяти?
-Авжеж. -Так? А можна залишити собі?
-Звісно. -Точно?
-Так. -Красно дякую.
Не дивися. Просто візьми під пахву, чорт забирай.
-Так, вибач. -Кепський з тебе шпигун, Г'ю.
-Вибач. -Сидів би вдома з дружиною.
Я, власне, радий був поїхати.
Дай угадаю. Вона вважає тебе відчуженим.
Каже, не підпускаєш її.
Саме так.
Зроби щось із цим.
І допий пиво.
Ми ще побачимося? Ти ж знаєш,
якщо муситимеш тікати, тобі завжди раді в Лондоні.
Я ніколи не покину Німеччину. Ніколи.
Цілком таємно.
Берлін, 10 листопада 1937 року.
Спочатку Фюрер пояснив, що це питання простору.
Німецька раса налічує понад 85 мільйонів людей,
і це найщільніше розселення расової спільноти серед усіх країн.
Єдине рішення полягає в придбанні житлового простору.
А цього можна досягти лише силою.
Як ваш день, гер фон Гартманн?
Виснажливий, фрау Вінтер. А ваш?
Тримаюся.
-Бачилися зі своїм англійським другом? -Так.
-І? -Побачимо.
Щось сталося?
Можна й так сказати.
Є угода.
Угода про негайну передачу Судетів…
-Вітаю, Шмідте. Відмінна робота. -Дякую.
…Німецькій імперії.
Ми отримуємо все, що хотіли.
Думав, на це піде ще як мінімум день.
І пішло б, якби Чемберлену піддалися.
Хотів утомити Фюрера найдрібнішими деталями.
-Дуже прискіпливий. -Уже підписали?
Як? Зараз готують договори. Підпишуть по обіді.
Поправ краватку.
Нас двох запрошено до їдальні з Фюрером.
-О боже. -«О боже», фон Гартманне?
-Гер фон Гартманн, це велика честь. -Так.
Маєте рацію, фройляйн…
-Фрау Вінтер. -Фрау Вінтер.
Англійці та французи не залишаються на вечерю.
Вони втратили апетит.
-Нас попросили заповнити місця. -Д-ре Шмідт!
Схоже, потрібна моя допомога.
-Заледве втекли. -Дякуємо.
Фюрер — вегетаріанець. Забороняє подавати м'ясо взагалі.
-Справді? -Так.
На обіді в Рейхсканцелярії
з усім верховним командуванням подавали шніцель із селери.
-Муссо б сподобалося. -Ще б пак.
А після того я пішов у м'ясний магазин неподалік.
-Купив дві сосиски. -Непогано.
І коли вже збирався йти,
знаєте, хто зайшов? Сам Герман Герінг.
З голодним виразом обличчя.
-Теж умирав з голоду. -Сер…
Не зараз, Леґате.
Не пийте багато, фон Гартманне. Просто пригублюйте.
У нас попереду ще багато роботи.
Завтра світ стежитиме за Мюнхеном і нашим перекладом.
Звісно.
Помилки неприпустимі.
…дещо вміє. Непоганий переговорник.
Прем'єр-міністре, завтра вранці
мільйони матерів благословлятимуть вас,
бо ви врятували їхніх синів від жаху війни.
-Не треба. Ви дуже добрі. -Прем'єр-міністре.
-На два слова. -Не зараз.
-Це терміново. -Леґате!
Вам дійсно слід відпочити перед підписанням, Невілле.
Мабуть, я таки подрімаю.
-Я послав бутерброд у ваш номер. -Дякую, Горасе.
Леґате, дайте чоловікові перевести подих.
-Добре. -Він виснажений, 15 годин на ногах.
Так, сер. Вибачте.
Повечеряйте з нами. Гаразд.
-Перепрошую. -Фон Гартманне?
Ви куди?
Вибачте, мій Фюрере. Маю допомогти з перекладом угоди.
Підійдіть.
Я не забуваю особистих зобов'язань.
Заради Німеччини
я готовий обманювати тисячу разів.
Заради себе самого — жодного.
Я не краду годинники.
Дякую, мій Фюрере.
За здоров'я наших дорогих італійських друзів.
І за Фюрера.
За Фюрера.
Один з італійських делегатів хвалив тутешню кухню.
Так, тут смачно.
Що ви порадите?
-Раджу «гаксен». -Що це?
Це свиняча рулька. Дуже хрумка.
-Сер Горас! -Так?
-Ви не проти, якщо я приєднаюся пізніше? -Звісно.
-Ти прочитав? -Він засекречений.
-Якщо вони дізнаються… -Говорив із Чемберленом?
Тихіше! Ще ні.
Знаєш, що угоду скоро підпишуть?
Про це не так просто з ним поговорити.
-Тоді я це зроблю. -Заради бога! Не дурій.
Це останній шанс, розумієш?
Не хочу мучитися, що нічого не зробив!
Я теж не хочу. Поговорю з ним, щойно зможу.
-Зараз! Давай разом. -Ні!
-Чому ні? Ми на межі. -Ти хоч уявляєш…
Ми вже на самій межі.
Паулю.
-Вибач. -Що з тобою стало?
Ми мусимо спробувати, Г'ю.
Будь ласка, спробуймо.
Це кінець моїй кар'єрі.
Де документ?
У моєму номері.
Ходімо.
Поблизу є ще якийсь готель?
Я туди зателефоную.
Дякую, було б чудово.
Тим часом ви не могли б дати нам білизну, аби ми прийняли душ?
Слухай, він старий і виснажений.
Я дам йому документ.
Якщо він погодиться на зустріч, заради бога, не читай йому моралі.
-Лише факти. -Гаразд.
Чекай тут.
Вибачте.
Нічого. Заходьте, Леґате. Мені просто міряють тиск.
На щастя, здається, проживу ще один день.
-Добраніч. -Добраніч, Джозефе. Дякую.
То що там не може чекати?
-Нам у руки потрапив важливий документ. -Кому «нам»?
Мені в руки потрапив документ.
Що це таке?
Протокол минулорічної наради Гітлера зі старшими воєначальниками.
Наради, на якій він обіцяє завойовницьку війну.
Вочевидь, він німецькою. Думаю, він справжній.
І правдивий.
Як цей документ до нас попав?
-Мені його дав друг у суворій таємниці. -Друг?
Німецький дипломат.
Навіщо він це зробив?
Хай краще він сам пояснить. Він чекає за дверима.
-Сер Горас знає про це? -Ні, сер.
Ніхто не знає.
Ви перевищуєте свої повноваження.
Не можу бачитися з німецьким дипломатом.
Розумію, але він ризикує життям заради зустрічі.
Ні…
Це абсолютно недопустимо.
Я знаю, сер.
Добре.
Три хвилини. Ні миттю довше.
У тебе є три хвилини.
Це Пауль фон Гартманн з МЗС Німеччини.
-Вітаю. -Дякую за цю зустріч.
Не певен, що це мудре рішення. Для нас обох.
Сідайте. Зачиніть двері, Леґате.
Ходіть до нас, Леґате. Приєднуйтеся.
Покінчимо з цим.
Цей документ є доказом того, що Гітлер бреше,
коли запевняє, що більше не має територіальних претензій.
Навпаки,
він хоче розширити країну і буде її розширювати.
Тому я благаю вас не підписувати сьогодні угоду.
Що?
Прем'єр-міністре.
Адольф Гітлер — чудовисько.
Психопат. Не можна йому потурати. Він захоплюватиме все більше земель.
Постраждає багато людей.
А це доказ.
Я аплодую вашій мужності, юначе.
Але маю дати вам урок політичної реальності.
Народ Великобританії не візьметься за зброю
через локальний прикордонний спір.
-Це не просто локальний… -А…
що Гітлер зробить чи не зробить у майбутньому,
поживемо-побачимо.
«Поживемо-побачимо» не…
Зараз моя єдина мета — відвернути війну в найближчій перспективі,
щоб я міг почати будувати міцний мир.
Міцного миру не буде.
Але я мушу спробувати!
Найгірше, що я можу зробити, — піти з цієї конференції без результатів.
Є люди, які на це чекають, на високих військових посадах,
в опорі, щоб його скинути.
-Чому досі не скинули? -Скинуть, якщо…
Я не можу надіятися на якийсь опір в німецькій армії,
в існування якого ви вірите.
Ну,
думаю, вам слід…
повернути це туди, звідки ви його взяли.
Ні.
Залиште собі. Вивчіть уважно.
Там політична реальність.
Тепер ви поводитеся грубо.
А ви тиснете руку людині, яка ненавидить усе, за що ви виступаєте!
Він вам бреше. І він піде далі.
Він не зупиниться. Він ніколи не…
Дякую за ваш час.
Благаю, не підписуйте угоду.
Позбудьтеся цього.
Мушу сказати, Леґате,
ви мене сильно розчарували.
-Мосьє голово Ради. -Так?
Дякуємо за співпрацю.
Вважаю, що ми дійшли дуже хорошої угоди.
Радий вас бачити.
Мосьє Даладьє, ви повечеряли?
Он вони.
…чехів тут немає, враховуючи обставини.
Он мосьє Даладьє.
Мосьє Даладьє, ви добре повечеряли?
Вибачте, почали говорити водночас.
Тут така атмосфера.
Когось шукаєте?
Так, дякую. Я щодо доступу преси.
Хто за це відповідає?
Гарно провести час у Мюнхені, гер Леґат.
-Чорт забирай. -Чого ти від нього хотів?
Можна британському фотографу на підписання?
У жодному разі. Дозвіл знімати має лише особистий фотограф Фюрера.
Вибач, якщо я осоромив тебе сьогодні.
Це я маю просити вибачення.
Що ти зробив з документом?
Заберу його в Лондон, знайду чуйнішу аудиторію
Даром не пропаде.
-Панове! -Треба замовкнути.
Фюрер радо запрошує вас повернутися в бібліотеку на церемонію підписання.
-Прем'єр-міністре. -Добре.
Дуче, мосьє голово Ради Міністрів, Високоповажності, джентльмени.
Сюди, будь ласка.
СТРОКИ ПОЗБАВЛЕННЯ ВОЛІ ЗА ПОЛІТИЧНІ ЗЛОЧИНИ.
МЮНХЕН, 29 ВЕРЕСНЯ 1938 РОКУ АДОЛЬФ ГІТЛЕР
НЕВІЛЛ ЧЕМБЕРЛЕН
Хто там?
Відчини.
Хочу тобі дещо показати.
Зараз?
Це наша єдина нагода.
Дай мені дві хвилини.
Поговори з нею.
Вона не відповість, але, можливо, почує.
Лено?
Це я, Г'ю.
Що сталося?
Ми розійшлися.
Після твого приїзду в Мюнхен.
Як вона опинилася тут?
Її заарештували на протесті в 1935 році
й відправили в жіночий табір у Морінгені.
Коли виявили, що вона єврейка…
не церемонилися.
Сказали, що вона випала з вікна.
Певен, так і було.
Але не до того як їй на спині видряпали зірку Давида.
Я знав, що він расист.
Усе це звірство з євреями.
-Думав, його можна відкласти вбік. -Як?
Але не можна.
Якщо вони здатні на таке, то здатні на будь-що.
Лена це знала.
Так, знала.
Можна й мені?
Поділимося?
Що будеш робити?
Продовжувати.
За кілька годин маю подати Гітлеру огляд преси.
Кажуть, він мене вподобав.
Може, цей шанс треба використати.
Що ти…
-Як? -Це б усе вирішило.
Вони б тебе вбили за самі лиш думки про це.
Я маю пістолет.
-Можливо, залишуся з ним наодинці. -Припини!
Не дурій.
-Візьму документ у Лондон. Це все змінить. -Поговорять і все.
-Так, поговорять. -Мушу боротися.
Ні, не мусиш.
Ми не обираємо часи, у які живемо.
Ми можемо обирати тільки нашу поведінку.
-Ти не мусиш боротися! Треба говорити! -Я мушу боротися. Мушу!
-Ні, не мусиш! Ні! -Ні! Це мій обов'язок.
Розумієш? Інакше можу просто винести собі мізки.
Можна діяти іншими способами! Говорити…
-Нема інших способів, ні. -Завжди є надія.
Надіятися — це чекати, поки хтось інший щось зробить. Без неї було б краще.
Я скучатиму.
Прощавай.
ГОТЕЛЬ «РЕҐІНА ПАЛАС»
-Привіт. -Привіт.
Не рано для прогулянки?
Рано.
Не спалося. Захотів провітритися.
Усе добре?
-Чому ви тут стоїте? -Шукаю вас.
Прем'єр устав і хоче вас бачити.
-Ви мене шукали, сер? -Леґате. Добрий ранок.
Ви, бува, не прихопили газету «Таймс» із Гітлеровою промовою?
Поклав у вашу скриньку, сер.
Молодець. Прошу, знайдіть її.
Ми говорили вчора ввечері.
Попросив його про зустріч сьогодні вранці до відльоту.
Кого, сер?
Гера Гітлера.
Він погодився?
Не міг відмовити.
Маю сказати, учора ви привели сюди неймовірного грубіяна.
-Щиро перепрошую, сер. -Дякую.
-Ви комусь розповіли про це? -Ні.
Добре. Я теж ні.
Його аргументи були наївними,
але не позбавленими сенсу.
Ось, знайшов.
Будь ласка, віднесіть це Вілсону.
Попросіть його оформити ці слова в коротку заяву про наміри.
Звідси й до цього місця.
Сер, я не розумію.
У понеділок увечері Гітлер публічно заявив про своє бажання
постійного миру між Німеччиною та Великобританією.
-Так. -Хочу, щоб його зобов'язання переоформили.
-У спільну заяву. -Спільну заяву?
Яку він і я можемо підписати сьогодні.
Ну ж бо. Ідіть уже.
І випийте кави. Бо ви напівпритомні.
«Ми сприймаємо угоду, підписану вчора ввечері,
як символ бажання наших двох народів
ніколи більше не воювати один з одним».
Прем'єр же розуміє, що це не має юридичної сили.
-Авжеж. Він не дурний. -У що він у біса грає?
Не уявляю. Я почув про це пів години тому.
-Готово? -Так.
-Добре. -Може, трохи довга.
-Що, як він не захоче підписувати? -Чому?
-Це ж усе його заяви. -Це не означає, що він їх не відкине.
Це символічно, Горасе.
Учорашня угода вирішує лише маленьку суперечку.
Будуть інші.
Я хочу, щоб він публічно взяв на себе зобов'язання миру.
Леґате, замовте автомобіль на 11:00.
До Фюрербрау?
Ні. Ви поставили моє ім'я перед його. Має бути навпаки.
А решта — добре.
Я хотів з ним приватної зустрічі.
Віч-на-віч, без чиновників. Він запросив мене до себе додому.
-Що? -Без чиновників?
-Навіть без вас, Горасе. -Ви не можете поїхати до Гітлера самі.
Можу й поїду.
Джентльмени, ми повинні підніматися до рівня подій.
Якого біса?
Що ви тут робите?
Що ви робите тут, у Мюнхені, чорт забирай?
Що ви робите в Мюнхені? Що тут відбувається?
Що відбувається, питаю!
Я не знаю…
А тепер поговоримо. Відповідай!
Я б порадив тобі забиратися туди, звідки ти приїхав.
Леґате.
Пауль.
То було конкретне питання.
Така ганьба. Нащо там узагалі…
З усією повагою… Як уже є. Стомився пояснювати.
-Прем'єр-міністре? -Так?
-Я супроводжуватиму вас на зустріч. -Ні.
Хіба я не ясно висловився? Ніяких чиновників.
-Не як чиновник, сер. Як перекладач. -Ні, він має відчути, що зустріч особиста.
Хтось має подбати, щоб ваші слова записали правильно.
Згадайте, як у Берхтесгадені нам не дали копію…
Не можна надіятися на Шмідта.
Перекладач може знадобитися.
-З усієї делегації німецьку знаю лише я. -Ну, гаразд!
Можете їхати, але поводьтеся стримано.
Не маячте йому перед очима. І мені.
М-ре Чемберлен!
-Добрий ранок, прем'єр-міністре. Сюди. -Добрий.
Ваш верхній одяг.
-Добрий ранок, прем'єр-міністре. -Добрий.
-Як ви спали? -Дуже добре. Дякую.
Радий це чути, сер.
Ми, фюрер Німеччини та прем'єр-міністр Великобританії,
погодили майбутнє англо-німецьких відносин.
Ми сприймаємо угоду, підписану вчора ввечері,
як символ бажання наших двох народів
ніколи більше не воювати один з одним.
Ми рішуче налаштовані продовжувати усувати можливі джерела розбіжностей
і працювати заради миру в Європі.
Прем'єр-міністре, я хотів би щиро подякувати.
Я супроводжуватиму вас назад до готелю.
Дякую, гер Гітлер.
Хотів би додати,
що я ніколи не сумнівався, сер,
на що ви готові задля захисту Німеччини.
Огляд іноземної преси!
Дякую. Ходімо, Леґате.
ДОКУМЕНТ У НИХ. ВИБАЧ.
Під'їжджає рейхсфюрер.
Перепрошую, мій Фюрере.
«Овації Гітлеру були механічними та ввічливими.
А Чемберлену — шаленими».
Що ви як освічений німець думаєте? Вони мають рацію?
Я не хочу, щоб за мною йшли механічно!
Я повернув Німеччині гідність.
Хіба я не заслуговую трохи вдячності?
«Механічними».
А от нікчемному Чемберлену вдячні.
Я один усвідомлюю, що перед нами стоїть історичне завдання?
Що настав час Німеччині виконати своє призначення?
Не мовчіть. Відповідайте мені.
Чому вони не вдячні?
Люди не хочуть війни. Вони бояться.
Люди не знають, чого хочуть.
Вони як діти.
Але ваша правда. Вони бояться.
Мене оточує боягузтво.
Так, мій Фюрере.
Я вам казав, що вмію читати людей.
Ви сказали «так»,
але ваші очі…
кажуть «ні».
Тут тільки ви і я.
Отже,
що ви думаєте, фон Гартманне?
Що ви…
хочете мені сказати?
Нічого.
Хайль, мій Фюрере.
Кажуть, ви підписали ще одну угоду з Чемберленом?
Не сприймайте це так серйозно. Той папірець не має значення.
Проблема тут, у німецькому народі.
Ще щось?
Дякую.
За
це.
Дякую.
Надіюся, ви не проти. Мені сказали їхати з кимось.
Рада, що ми залишилися наодинці.
Я була з вами не до кінця чесна.
Ні?
Ні. Я щось на кшталт вашого янгола-охоронця.
Про що ви?
У Лондоні ви запитали моє прізвище.
Мінґіс.
Ви знаєте мого дядька. Полковника з МЗС.
Він попросив мене наглянути за вами.
Добре, що я так і зробила.
Забрала це вчора з вашого номера, коли ви пішли.
Гадаю, вранці його шукав хтось іще?
ПРОТОКОЛ ЗУСТРІЧІ
Гадаю, ти мене чекаєш?
Власне, ні.
Ні?
Не сьогодні, Паулі. Не сьогодні, але скоро. Дуже скоро.
Ну, добре.
-Мої вітання… -Згинь.
Дякую.
Годі!
Покуримо?
Так.
Сер.
Сер, ми приземляємося за пів години.
Господи, я заснув.
Вочевидь, зібрався натовп.
Король просить вас їхати прямо в Букінгемський палац,
щоб Їхні Величності особисто вам подякували.
Боже.
Доведеться говорити на камери.
Світ ще не знає про нашу спільну заяву.
Прем'єр-міністре, закликаю вас
ставитися до зобов'язання Гітлера з максимальною обережністю.
Угода щодо Судетів — це одне, а інший документ…
Так, я знаю.
Горасе, послухайте, якщо я щось і зрозумів з мого спілкування з м-ром Гітлером,
то це того, що не можна грати в покер з гангстером без козирів про запас.
Що, як він зламає слово? Пошиєтеся в дурні.
Якщо він зламає слово, світ побачить, що він за один.
Це об'єднає союзників. Може, і американці приєднаються.
Я готовий заплатити тим, що можу пошитися в дурні.
Горасе, я можу грати лише тими картами, які в мене є.
Що думаєте, Леґате? Це вплине на хід гри?
Думаю, шанси є, прем'єр-міністре.
І я так думаю.
Погляньте, Леґате. Таке враження, що ми виграли війну, а не відвернули.
На Меллі зібралися тисячі людей.
З поверненням, сер. Вітаю.
Король задумав вивести його на балкон.
Урегулювання чехословацького питання,
якого вдалося досягти…
на мою думку,
є лише прелюдією до масштабнішого врегулювання,
яке може принести мир для всієї Європи.
Сьогодні вранці…
я ще раз зустрічався
з канцлером Німеччини гером Гітлером.
Ось документ,
на якому вказано його ім'я і моє.
Привіт.
-Привіт. -Привіт.
-Де Артур? -У саду. Він буде радий тебе бачити.
Вибач, що я так пішов.
І
я хотів сказати…
що ти мала рацію.
Я відчував розчарування.
І це моя вина, не твоя.
Але я хочу щось змінити.
Думаю піти зі служби.
Куди?
Коли почнеться війна, хочу бути
корисний.
-Ага. -Не смійся, але я думаю вступити у ВПС.
А як же угода? Він же щойно сказав…
Це відстрочка. Прем'єр дав нам шанс на перемогу в майбутній війні.
Немала заслуга, якщо подумати.
Але війна буде.
Рано чи пізно.
Дуже скоро нам доведеться битися. І перемагати.
Мусить бути інший вихід.
-Нові переговори… -Іншого виходу немає.
Не кажи так.
Завжди є надія.
Так.
Але нам було б краще без неї.
Татку!
Ходи сюди. Дай тебе обійму.
Як же я скучив.
Я міг застрелити Гітлера.
Був так близько. Відчував його подих.
Відчував пістолет у руці.
Але не міг поворухнути рукою.
Знаєш чому?
Хіба я мав на це право?
Хочеш продовжувати?
Хіба в нас є вибір?
Одного дня тебе за це повісять.
Знаю.
Я візьму.
Ти ще й російську знаєш, так?
МИР МІЖ БРИТАНІЄЮ І НІМЕЧЧИНОЮ ТРИВАВ ЛИШЕ РІК.
ЧЕРЕЗ ЖОРСТКУ КРИТИКУ НЕВІЛЛ ЧЕМБЕРЛЕН ПОДАВ У ВІДСТАВКУ,
А ЧЕРЕЗ КІЛЬКА МІСЯЦІВ ПОМЕР.
ЧАС, ВИГРАНИЙ МЮНХЕНСЬКОЮ УГОДОЮ,
ДОЗВОЛИВ БРИТАНІЇ І СОЮЗНИКАМ ПІДГОТУВАТИСЯ ДО ВІЙНИ
І ЗРЕШТОЮ ЗУМОВИВ ПОРАЗКУ НІМЕЧЧИНИ.
ЗА МОТИВАМИ РОМАНУ РОБЕРТА ГАРРІСА «МЮНХЕН»
Переклад субтитрів: Галина Шрам