Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX UVÁDÍ
Děkuji.
Děkuji, že jste přišli. Díky.
Giado.
Moc mě to mrzí.
Já vím.
Bude hrát? Jak jsi ho přesvědčila?
Nijak. Možná se přesvědčil sám.
Giulio nebyl jen profesor astrofyziky.
Giulio byl ztělesněním astrofyziky.
Protože můj táta, můj otec…
nebyl jen člověk, který…
Já nemůžu, promiňte.
Jestli udělám státnice, tak díky němu.
Byl pro mě jako otec.
Přítel,
učitel.
V podstatě všechno.
To jediné, co nedokázal, udělal až teď.
Opustil mě.
Milý bratře Giulio,
vše, co jsme vyslechli, jen potvrzuje…
Promiňte.
Chtěl bych taky něco říct.
Otcův čas vypršel.
Proto jsme se tu dnes sešli, ne?
Ale víte co? Je to omyl.
Protože čas neexistuje.
Nejvíce mi utkvěla vzpomínka,
jak se mi tuhle absurdnost snažil vysvětlit.
„Čas a prostor jsou pojmy, které ve vesmíru neexistují,
a to, co existuje,
už existovalo,
a to kvůli odlišnému vnímání času ve vztahu k tomu,
kde se nacházíme.“
Já nevím…
Nikdy jsem to nepochopil.
A tak mi řekl,
že za touhle záhadou stojí Bůh.
Zajímalo by mě, jestli jste tu záhadu nakonec vyřešil, pane profesore.
Já jsem však už dříve zjistil,
že čas a prostor ve skutečném životě existují.
A že naše činy zanechají stopu,
profesore Costo.
Občas jsem si na Zemi připadal jako Marťan.
A pokud čas neexistuje, jak říkáte,
nemusím se s vámi loučit.
A pokud neexistuje prostor,
znamená to, že tu nejste.
Jste, byl jste a budete tady. Nebo možná na jiné planetě.
Zatímco já zůstanu tady,
v tomhle čase a prostoru.
Společně s vašimi stopami.
Nevěřím, že to s tebou nehnulo, když jsi ho viděla po 20 letech.
Co tomu říkáš ty?
Přišla ti ta jeho estráda normální?
- A to jeho oblečení? - Co na tom, jak byl oblečený?
Promiň, ale bylo to mnohem lepší než ty formální řeči dědových kolegů.
Giada je hodná, že přišla. Nečekala jsem to.
- Chtěla jsem ji aspoň pozdravit. - Bránila jsem ti snad?
Ne, ale poslalas mě odvést milostpána do auta.
Nevidělas, že už to nezvládal?
- Bože, kam zmizel? - Nevím.
Proboha, Carolino. Kde je?
- Nevím! Přece ho nezamknu. - Sebastiano!
Pochopil jsem, cos předtím říkal.
Vážně?
Fakt?
Ano. Takže se taky cítíš jako Marťan.
Jo.
- V podstatě celý život. - Já taky. Ale ne celý život.
Až když jsem pochopil, jak všechno funguje.
Tak to máme něco společnýho.
Ano.
Dneska jsem…
si s sebou vzal tohle.
Nevím proč.
Je to o nás.
Je to…
Možná už jsi to četl. Jestli ne, můžeš si to nechat.
- Je to o nás? - Ano.
Jak to myslíš?
Aha, o nás Marťanech.
Viď?
Ano.
No, není to můj šálek čaje, ale pak si to přečtu.
Poslyš,
ty budeš jeden z otcových studentů, že?
Co jsi zač, budoucí vědec?
Jste tak trochu podivíni, že?
- Ne, já jsem… - Sebastiano.
Pojď, zlato. Půjdeme k autu.
Pojď.
- Teslo. - Ne, počkej, mami. Počkej.
Kdo to je? Co je zač?
Kdo to je?
- Řekneš mi to v autě. - Proč říkal, že jsem podivín?
Pojď do auta.
- Říkal, že jsem podivín. Mimozemšťan. - Spletl se. Řekneš mi to pak.
Ne, spletl se. Pojď.
To jsem se tak změnila, nebo jsi dělal, že mě nepoznáváš?
Vítej zpátky, Niku. Ráda tě vidím.
My dva si nemáme co říct.
Kromě toho je to jenom na pár dní,
mohlas ho pozvat k nám.
Dveře!
A co tvůj bratr?
V kostele málem bylo drama. Neblázni, Carolino.
Jaké drama, Teslo? Sebastiano nemá mor.
Nechci, aby to Nik věděl.
Nechceš, aby to kdokoliv věděl.
Snažím se ho ochránit.
Přijel jen kvůli tomu pohřbu. To musí něco znamenat.
Dobře mě poslouchej.
Tvému strýci je dědeček ukradený. Ty ho neznáš.
Sotva otevřeme závěť a dostane peníze, dá-li Bůh, zmizí jako vždycky.
Třeba tentokrát ne.
Nebo třeba jo.
A doufám, že brzo.
Děkuju.
Opravdu, děkuju.
To ani nestojí za řeč.
Víš, jak to myslím.
Jen se snažím přesvědčit nejlepšího cellistu na konzervatoři,
aby se mnou hrál.
Ano, jistě.
Jenže on teď myslí jen na tu misi na Mars.
A tyhle fixace můžou trvat měsíce.
A k tomu tátova smrt…
Ale no tak.
Tvého bratra jsem si představovala jinak.
Jo, já taky.
Aspoň jsem teda doufala.
Ani ses tam nepodívala, že, Teslo?
Hm? Co prosím?
No tak, Carolino.
- Vidíš? Neposlouchá. - Cos říkala? Prosím.
Že na tom profilu, co jsem ti založila. máš víc sledujících než já.
- Zase? - Seš dobrá.
Nechodím tam.
Hele, jak ti to sluší, Teslo.
Přestaň s tím, prosím.
Ty děláš, jako bych tě dala na stránky s eskortkama.
- A čemu to vadí? - Děláš si srandu?
Nechápeš, že by ji zabilo, kdyby se seznámila s někým novým,
odpočinula si, poznala nové přátele
a na chvíli přestala skákat Sebastianovi za zadkem?
Já na to nejsem.
A teď mě omluvte.
- Ale vy v klidu jezte. - My už jsme dojedly.
My jo.
- Dáš si jointa? - Prosím tě.
Dělám si srandu.
Dobrý den.
- Dobrý den. - Zdravím.
Teslo.
- Ahoj. - Ahoj, Federico.
- Upřímnou soustrast. - Díky.
Vy musíte být Nikola, že?
Federico Valmonte, otcův dobrý přítel.
Ahoj.
Musím říct, že výběr vašich jmen mě vždycky pobaví.
Nikola, Tesla.
Jen génia, jako byl pan profesor, mohlo napadnout
pojmenovat vás po slavném fyziku Nikolovi Teslovi, ale napůl.
Jasně.
Mohli bychom začít?
Jistě.
Přihlásili se další tři.
Islanďani.
Ty je znáš?
Proč neodpovídáš?
„Tímto prohlašuji, že po smrti odkazuji svůj majetek:
Svůj karavan odkazuji Carolině.
Své violoncello totožné hodnoty odkazuji Sebastianovi.
A svůj dům v Římě, adresa San Giovanni Fabri 6,
blok A, číslo 3, odkazuji Tesle Costové,
narozené 17. listopadu 1972 v Římě,
a společně s ní i synovi Nikolovi Costovi, narozenému 25. června 1970 v Římě.
Dům si mohou rozdělit rovným dílem,
jak uznají za vhodné.
Prohlašuji, že nemám žádný jiný movitý ani nemovitý majetek,
registrovaný ani postoupený. Dr. Giulio Costa.“
Ne, počkat.
To není možné. Něco jsi vynechal, zkontroluj to.
Ne, Teslo, to je všechno.
Jak jako všechno? Ne, omlouvám se.
Vždycky říkal, že mi nechá dům, a on dostane peníze. Kde jsou ty peníze?
Evidentně si to před svou smrtí rozmyslel.
Takže co teď?
Nemůžeme ten dům opustit. Federico, nemůžeme. To nejde.
To by…
Řekni prosím, že je jiná možnost.
Proč mi to děláš?
- Já? - Kam bych se dvěma dětma na krku šla?
Jak to mám vědět?
Tak ten dům prodáš a koupíš jiný.
Co je to do prdele za kecy?
Ty sobeckej hajzle!
Nikdy ti na nikom a ničem nezáleželo!
- Prosím? - Nikdy.
Promiňte.
Mám pro vás ještě něco.
Z právního hlediska to není součástí závěti.
Takže by se dalo říct, že se jedná o poslední přání.
Otevřete to.
„Drahá Teslo…“
Spletl ses a já měl pravdu. Rozumíš? Měl jsem pravdu.
Od začátku jsem měl pravdu. Říkal jsem ti, že není špion.
Nebyl to špion. Je to můj strýc.
Jo, je to strýček Nik.
Kelvine, přestaň. Přestaň!
Rozumíš? Nemáme se čeho bát. Přestaň.
Není se čeho bát.
Dal mi ty dopisy už zapečetěné
a chtěl, abych vám je předal po přečtení závěti.
Nevím, co se v nich píše.
Kristepane.
Ten hajzl se za nás beztak i pomodlil.
To je parchant.
Co teď budu dělat?
Jak to šlo?
- Vypařil se, jak jsi říkala? - Ne.
Bohužel ne.
Proč bohužel?
Protože dědeček neodkázal žádné peníze.
Jenom tenhle dům.
Takže?
Takže
ho buď musíme prodat a dát půlku tvému strýci,
nebo…
Co to je?
Poslední přání tvého dědečka.
Abych nezapomněla, odkázal ti karavan.
- Karavan? - Ano, karavan.
To není možný. Takže strejda Nik se sem nastěhuje?
- Ale právně to není vymahatelný. - Právně nebo ne, tak to prostě je.
Tak to je.
Třeba s tím nebude souhlasit, ne?
Ale bude.
Už ví, že nedostane ani euro, tak možná doufá, že tu začne nový život.
- To je bordel. - To teda jo.
Rok je dlouhá doba.
A jak to uděláme, když máme jenom tři ložnice?
Jako by byl problém v ložnicích. A co tvůj bratr? To tě nenapadlo?
Víš, že každá změna u něj může vyvolat krizi.
Představ si mít tu někoho cizího.
On ale není cizí. Je to jeho strýc.
- Když mu to vysvětlíš… - Nechci, aby o tom Nik věděl, jasné?
- A jak to uděláš? - Řekneme, že má deprese.
Kvůli dědečkově smrti.
A že bude nejlepší si ho nevšímat.
Celý rok?
Teslo, ty ses snad zbláznila.
Už tak to bylo těžké, ale rok téhle frašky?
Ani náhodou.
Vím, co je pro něj nejlepší, Carolino!
Neuvěřitelný.
Tady to voní pořád stejně jako před 20 lety.
Ne, tohle nepůjde.
- Ne. - Ale jo, změnilo se to tu.
Jo, vidím tu tvoje zásahy.
Udělalas to tu ještě…
Ještě víc…
Nevím co.
Podívej.
Ujasníme si jednu věc, ano?
Čau, Sebo.
- Promiň za to… - Niku.
My tady bydlíme.
Ty jsi jenom dočasný host, a ne z mojí vůle.
Jo, ale začala jsi špatně, protože podle práva je to i můj dům.
Tak si to otec přál, ne?
Takže?
Kde je můj pokoj?
Páni, ten modrý gauč tu pořád je. Tys ho nevyhodila. Hezky.
Proč mě provokuješ?
- No tak. - No řekni, proč? Baví tě to?
- Jen se ptám, jak to zorganizujeme. - Baví tě mě provokovat?
A ten modrý gauč je fakt pohodlný.
Nevím, jak to zorganizujeme. Líbí se ti? Tak tu spi.
Už se nemusíte hádat. Strýček Nik si může vzít můj pokoj.
- No vida. - Co? Jak to myslíš?
Rok na gauči? Rozmyslela sis to?
Ne, ty mi nerozumíš. Odcházím z domu.
Děláš si srandu? Kam půjdeš, prosím tě?
Nevím, něco vymyslím. To není tvůj problém.
Carolino, polož tu tašku, prosím tě. Už takhle máme problémů dost.
A teď začínáš i ty? To mě chceš potrestat?
Proč si myslíš, že se všechno točí kolem tebe?
Nechci tě potrestat. Dělám to kvůli sobě.
Nic se nezmění, ať už jsem tady, nebo ne.
Co tím chceš říct? Uvědom si, jak se to dotkne tvého bratra.
- Ráda jsem tě viděla. Měj se, strejdo. - Ne, počkej.
Jestli je problém ten modrý gauč,
může na něm spát máma, ne?
Měj se, Teslo. Někdy se stavím pro oblečení.
- Carolino. - Na nic u mě v pokoji nesahej.
Pojď sem, Carolino. Prosím. Můžeme si promluvit?
Proč ti říká Teslo?
Jdi do hajzlu.
To by měl být on.
Čekala bych od něj všechno,
ale ne že mi nechá karavan.
Podle mě je super.
Kdo ví, možná věděl, že odejdu z domu.
Hej.
Pojď dál, jestli chceš.
Tvůj děda byl fakt podivín.
To každopádně.
Vezmi si ty překvapení v těch dopisech.
Tys je četla?
- Jen ten od Tesly. - Co tam stálo?
V podstatě to, že štěstí nepřinášejí peníze, ale láska,
takže než opustí dům, kde vyrůstali, je děda prosí,
aby tam rok společně žili. Teprve pak se mají rozhodnout, co dál.
Rok?
Teď chápeš, proč jsem v tom domě nechtěla být ani o minutu dýl.
Vsadím se, že nenastartuje.
Tuhle sázku jsi prohrála.
Ahoj.
- Co je k večeři? - Dej pryč tu smradlavou mikinu.
A jestli si dobře pamatuju, prosila jsem tě,
aby sis u vchodu zouval boty.
Přísahám, že jestli tam ty boty necháš, spálím je.
To se budeme rok hádat?
To chceš?
Jeden z nás to nakonec vzdá.
A já to nebudu.
Tak uzavřeme mír, aspoň při jídle.
Jestli mi řekneš, kde jsou hrnce, udělám si nějaké těstoviny.
Ne, poslouchej.
Sebastiano jí ve svém pokoji a já nemám hlad.
Ta veselá atmosféra v týhle rodině mi fakt chyběla.
Něco si dám.
My dva odteď sdílíme akorát střechu nad hlavou.
Jídlo ti nakupovat nebudu.
To je fér.
Neviděl jsem na pohřbu Paola. Jak to?
Rozešli jsme se. Před osmi lety.
Nebo…
mě tehdy spíš opustil.
Našel si ženskou, má s ní dvě děti a teď žije v Turíně.
Do prdele. Proč?
Hodně jsi zameškal, Niku.
To je pravda. Ale nejsem jediný.
- Ukaž, zanesu synovcovi večeři. - Ne, pusť to.
- Dovolíš? - Ne.
- No tak. - Pusť to.
Co má se mnou za problém? Přijde mi, že se mě bojí.
Sebastiano se ničeho nebojí.
Jenom je to hodně citlivý kluk,
který zrovna prochází těžkým obdobím.
Čím víc ho necháme na pokoji, tím líp.
A teď mu s dovolením zanesu večeři.
Jsi normální? Zeslab tu hudbu!
Obleč se, prosím tě.
- Proč? - Protože jsi nahý. Proto.
Jsem v koupelně.
Zeslab tu hudbu.
Seba v tom kraválu nemůže spát.
- To ti sám řekl? - Zeslab to!
No tak, Teslo, je devět večer. Neblázni.
To je pojetí podle Pirise,
jedna z nejlepších moderních verzí.
- Ano. - Ano.
- Dobře. Běž do pokoje, zlato. - To není ono, ale jsi blízko.
To není možné. Určitě mám pravdu. Musí to být ono.
Tohle je Angelova verze. Zítra ti ji kdyžtak dám.
- Zítra ti ji dá. - Zítra mi ji dá. Dobře.
Nevypadal, že by spal.
Seš fakt pitomec, Niku.
A nechoď tu nahatý!
TADY JSEM JÁ!
Můžu k tobě?
Jasně že jo.
Volala jsem s tvojí mámou.
Mrzí ji, že jsi odešla.
Neřekla jsem, žes chtěla spát v karavanu,
jinak by se ti snažila zabránit.
V pohodě bych se tam vyspala.
Ale vážně, nechci tě tu otravovat.
Carolino,
já jsem ráda, že jsi tu.
A Sebastiano? Je na mě naštvaný, že?
Ne, tvoje máma nic neříkala.
No dobře, Carolino, ale už je na tom líp, ne?
Jasně. Chce se přestěhovat na Mars.
Kdo by taky nechtěl, že?
- No tak. - Díky, Emmo.
Ale fakt tě nechci zatěžovat našimi rodinnými problémy.
Carolino,
to nic.
Dobrou noc.
Dobrou.
TÁTA
NEDÁVAT NA KUŘE KARI. SEBA UŽ HO NECHCE.
POMOC!
AHOJ TATI, DNESKA UMŘEL DĚDA.
TÁTA OFFLINE
TÁTA ONLINE
CO MÁM DĚLAT, ABY SES OZVAL?
TÁTA OFFLINE
Kitesurfing. Jo.
Dobře. Ne, promiň.
A co klasická hudba?
Já nevím. Takže?
Aha, dobře. Vydrž.
Počkej. Co tím chceš říct?
Aha, takže je to jen způsob, jak si získat moji důvěru?
OK.
Chápu.
Jo, to je ono.
Dobře, co mám dělat?
Půjdu za ním a řeknu mu:
„Vím, že tě poslali. Nejsi můj strejda.“
Tohle mám říct?
Řeknu mu: „Vím, že nejsi můj strejda.“
IMIPRAMIN
IMIPRAMIN JE ANTIDEPRESIVUM…
ARIPIPRAZOL JE ANTIPSYCHOTIKUM…
POUŽITÍ: SCHIZOFRENIE, MANICKÉ EPIZODY
Dobré ráno, zlato.
- Mám roztáhnout závěsy? - Ne.
Roztáhla jsi je?
- Nech je tak. - Ne, neroztáhla.
Nesu ti snídani.
Oběd máš v kuchyni.
Sebastiano,
uděláš pro mě něco?
Dneska se osprchuj a oblékni, ano?
Slibuješ?
Chtěla jsem zůstat doma,
ale máme učitelskou schůzi, na které nemůžu chybět.
Ale brzo se vrátím, ano?
Sebastiano, podívej se na mě.
Kdybys něco potřeboval,
zavolej mi nebo Carolině.
Strejdu Nika nech na pokoji. Ano?
Pa, zlato.
Kele…
Kelvine, to je pořád dokola. Říkal jsem ti, že bys…
Ne, musím si jeden vzít, Kelvine.
Nevezmu si všechny, ale jeden si vzít musím, chápeš?
Jo, říkal jsem, že to musím brát.
Takhle nás aspoň nechají na pokoji.
Jdu do práce.
Sepsala jsem ti pár pravidel a užitečných čísel.
A říct dobrý ráno tě nenaučili?
Kdy mu zjistili schizofrenii?
Teslo.
- Celou noc jsem si o tom četl. - Na internetu je spousta kravin.
Dočetl ses, že každá změna rutiny mu může uškodit?
Na rutinu seru. Jsem tvůj brácha.
Vážně?
No tak. Jak je to dlouho?
Pět let.
- Pět let? - Jo, přibližně pět let.
Dobře. Chápu to, ale takové věci přede mnou nemůžeš tajit.
Proč ne?
To by sis najednou vzpomněl, že máš sestru a rodinu, Niku?
A jak bych ti to asi řekla?
Ani nevím, kde na světě žiješ. Nikdy nezvedáš telefon.
No dobře, ale už jsem tu.
Jen abych věděl, tos mi to nechtěla říct? Proč?
Proč?
Protože už mám dost vysvětlování a lítosti.
Protože samotné slovo „schizofrenie“ nahání strach, víš?
A nejde jen o ty pohledy lidí, co tě litují.
Nebo těch, kteří tě poučují o životě. Těch, kterým se omlouváš, protože:
„Paní, víte, že váš syn říká divné věci?“
„Že se váš syn chová divně?“
Už toho mám dost!
Už nemám čas ani chuť cokoliv vysvětlovat a omlouvat se.
Konec! Jen ho musím před vším a přede všema chránit. Chápeš?
Nechceš si sednout?
Poslyš…
Prosím tě, Niku,
nepřidávej mi starosti.
Nech Sebastiana na pokoji. Nech ho být.
Dobře.
Tak jo, jsme sami. Řekni, kdo jsi. Co jsi zač?
Kdo jsi? Co ode mě chceš?
- Já… - Byl jsem moc přímý.
Byl jsem moc přímý. Věděl jsem, že jsem moc přímý.
Ne, nebyl jsi moc přímý. Promluvme si o tom.
Sebastiano.
Promluvme si.
- Dobré ráno. - Ahoj. Dobré ráno.
Dneska jsi brzo vzhůru.
Je tam ještě káva, jestli chceš.
Díky.
Ty jsou krásný.
Líbí se ti?
Pořád jsi rozhodnutá spát v karavanu?
Vlastně jsem včera večer dostala nápad,
který nezní zas tak šíleně.
Povídej.
Bože. Podáš mi to, prosím?
Beztak píše Sebastiano, abych se vrátila domů.
Ne. To není on.
Vím, že se mnou nechceš mluvit,
ale Nik všechno zjistil a je se Sebastianem sám.
Stavila by ses je zkontrolovat, prosím?
Vidíš, co musím řešit?
Je normální, že se bojí, Caro.
Čau, Teslo. Dobré ráno.
Neříkala jsem ti, že je hloupost to před ním tajit?
Ale máš štěstí. Stejně si pojedu pro oblečení.
Takže jo, zkontroluju je.
Ale ocenila bych, kdyby sis tyhle schízy nechala pro sebe.
Děkuju.
Co?
Já nevím, Carolino.
Myslím, že by sis to s mámou měla dřív nebo později vyříkat.
Co? Že jí neříkám mami? Nedokážu to. Co ti mám říct?
- No tak, myslím to vážně. - Dobře.
Jela bys domů se mnou?
Myslím, že když tam budeš, nebude Sebastiano tak naštvaný.
Proč by Seba měl být naštvaný? Podle mě už mu dost chybíš.
Jo, to je všechno pěkný, ale…
Já bych měl strach letět na Mars, kdybych věděl,
že už se nemůžu vrátit zpátky.
- Ty ne? - Taky se bojím.
Aha, tak proč tam letět? Nikdo tě nenutí.
Ne, já musím. Kdo jiný by jim přivezl klasickou hudbu?
Je to na mně.
Jasně, to chápu.
- Povinnost je povinnost. - Jo.
Tys o ničem nevěděl?
Ne, vážně nevěděl.
Tak proč…
Proč jsi včera na pohřbu říkal tamty věci?
Nevím. Přišlo mi to na jazyk.
Hele, zeptej se mě
na moře, vítr,
korálový útesy, krásný ženský,
ale ne na vesmír, hvězdy a oblohu,
protože o tom vím kulový.
Jo, protože jsi chtěl být hudebník, ne astronom.
Pamatuju si, že mi o tobě děda říkal.
Že prý umíš skvěle hrát na klavír.
A když to dořekl, rozbrečel se. Rozbrečel se.
No nic, nebudu tě rušit v práci. Já si jdu nějakou najít na pláži.
Tam nikdo práci nehledá.
Ale já jo.
Nechceš jít taky?
Ne.
Na pláž s tebou jít nemůžu.
Tak třeba jindy.
Jo, někdy jindy.
Trocha pozemskýho světla.
Už jsi přesvědčený?
Jsi přesvědčený?
Já ti to říkal. Já ti to říkal. Musíš mi věřit.
Rozumíš? Musíš mi věřit.
Dost. Jestli mi nedáš pokoj, tak s ním půjdu. Přestaň.
Čau, Sebo.
Kam jsi šel?
Já? Nikam. Co tu děláš?
Jdu si pro věci. Je tu i Emma.
Nepozdravíš ji?
Ahoj, Sebo.
Ne, není čas na zkoušení. Teď není čas na zkoušení.
Já jsem nepřišla zkoušet. Přišla jsem pomoct tvojí sestře.
Kdo tě poslal? Máma?
- Ne. - Ne. Rozhodně ne.
Jaks to říkala? Že už mu chybím?
Co, ty mě sleduješ?
Mám jinou možnost?
Jak ti mám vysvětlit, že ti nemám co říct?
- Proč jsi ještě neodjel? - To je moje věc.
Svezu tě. Můžeš mi to říct.
Vzhledem ke své životní situaci budu potřebovat víc peněz,
abych se uživila, že?
Jasně. Takže?
A protože jsem zapálená pro módu, mám vkus a pár kontaktů,
doteď mi chybělo jen jedno.
Bohatý přítel?
Obchod.
A teď už ho mám.
A kde?
Tady.
Když zákazníci nepřijdou ke mně, přijedu já k nim.
V podstatě takový stalking pro obchodní účely.
To je super nápad. To by mohlo fungovat.
A jak to chceš rozjet?
S menší pomocí od kámošky.
Převleč se.
Já nevím.
Kitesurfing nezní jako dost dobrý důvod
všechny úplně odříznout.
To jsem si celou dobu říkala taky.
Ale když se o něm někdo zmínil, okamžitě změnila téma.
Vždycky jsem si říkala,
že už neunesl ten tlak otce, který na ně měl obrovské nároky.
Mně tak děda nepřipadal.
My jsme byli jeho vnoučata. Měli jsme to jednodušší.
Asi od svých dětí očekával až moc.
A ty na to prostě obě zareagovaly po svém.
Zareagovat neznamená všechno opustit kvůli slunci a moři.
Ale neznamená to ani zůstat a žít život jako ve vězení.
Všichni jsme strůjci svého osudu.
Přesně. Tvoje máma vybudovala rodinu. Co dokázal Nik?
Co mu zbylo? Kiteboard?
Třeba je takhle šťastný.
To pochybuju.
Žít někde jinde na světě,
sám, bez trvalých vztahů.
Sama se můžeš cítit i v rodině.
A vzhledem k alternativám může kiteboard znamenat lepší společnost.
Co tomu říkáš?
Vypadá hezky.
Je z tebe paní podnikatelka. Měly bychom to oslavit.
Jen prosím nic neříkej Tesle a Sebovi.
Bože, Seba. Kolik je hodin? Mám s ním dneska zkoušet.
Dobře. Čau.
Takže jsem jediný Ital, co poletí na Mars?
Chápeš?
Ne. Nikdy bych…
Nikdy bych se nevzdal kvůli lásce jako on.
No,
Emma je hezká, ale ne…
Sebastiano? Ahoj, zlato.
Všechno v pořádku?
Výborně.
Viděls, jak je tam krásně?
Se strejdou všechno OK?
Odnesu to.
Dáš si sprchu? Dneska přijde Emma.
S tím, kolik máme práce, nám ten koncert ještě tak scházel.
To je pakárna.
Ahoj.
Ty jsi kdo?
Sebastiano, ty nejsi ve sprše?
- Ne, v koupelně někdo je. - Strejda Nik?
Ne, je tam nějaká nahá paní.
- Kdo? - Nahá paní.
- Nahá paní? - Jo.
Nahá paní?
Panebože.
Promiňte, kdo jste?
Ambra. Ahoj.
Mimochodem, pěkný župan.
Ten je tvůj? Promiň, jinak bych to tu všude zamokřila.
Niku.
Niku!
Co?
- Niku! - Proč řveš? Tady jsem. Co je?
Kdo to je?
- Co? - Kdo je ta ženská v mojí koupelně?
Přesněji řečeno v naší koupelně.
A je to Ambra. Jmenuje se Ambra.
- Aha, Ambra. Takže to je v pohodě, jo? - Jo.
Co to do prdele je?
Hele, je to naše koupelna, náš dům. Budu si zvát, koho chci.
Jasně.
Nejdřív ty, teď nahá ženská, která si oblíkla můj župan. To je hnus.
- Můžu říkat můj župan, nebo je taky náš? - Ne nahá ženská.
Jmenuje se Ambra. Říkej jí Ambra.
Uvědomuješ si, že tohle není nudistická pláž?
Mám sem dát ceduli? Našel ji tam Sebastiano.
- Víš o tom? - No a?
Samozřejmě. To ty nemůžeš vědět.
Nevíš, jak je pro něj stresující narazit tu na cizího člověka.
Nemáš tušení.
- Na nahatou ženskou. Nahatou! - Jo. Je mu 20.
Možná se mu to líbilo.
Mně vystresovaný nepřipadal. Vystresovaná jsi tu akorát ty.
Pochopitelně.
Vážně? Proč? Řekni.
- Protože… - No proč? Řekni mi to.
Uvidíme se na pláži, jo?
- Díky za ten župan. - Za málo.
Zůstal v pokoji. Vezmeš si ho?
- Jo. - Ahoj.
Vidíš? Je v podstatě rodina. Co víc chceš?
To nepůjde. Tohle rok nevydržím. Děláš si srandu?
Spíš by ses měla ptát, jestli ostatní vydrží s tebou.
Nejsem sám, kdo si to myslí.
Do prdele!
Všichni jsme si tu žili šťastně, než se vrátil marnotratný syn.
- Víš o tom? - Jo, šťastně…
To je fakt přesný.
Jako v pohádce!
Ahoj.
Promiň, že jdu pozdě, Teslo. Omlouvám se.
Proč jsi tak smutná?
To nic, jen jsem se pohádala se svým debilním bratrem.
Jak se má Carolina?
Má se fajn.
Pozdravuje tě.
Jo, jasně…
Teslo, takhle to dál nejde.
Mezi vámi dvěma.
Už toho mám dost.
Ať udělám cokoliv, s ní, se všema, je to špatně.
Kromě Sebastiana.
Díky.
Takže Sebo,
téma sonáty začnu na klavír jako v originále.
A po dvou taktech se přidáš na cello.
Co kdybychom zkusili aspoň začátek?
Ne.
- Jen ten kousek. - Ne, dneska nemůžu.
Nemůžu.
Dobře, to nevadí.
Dneska nebudeme zkoušet.
Ne. Musím jít. Promiň.
- Ahoj. - Ahoj.
- Ty jsi… - Emma.
Emma. Ovšem.
Odcházíš?
- Proč? Nemůžu? - Jistě, že můžeš.
Ale vždycky kupuju pizzu navíc, kdyby náhodou,
para compartir jako v Kostarice, tak jestli ti nevadí Margherita…
- A proč? Ty žiješ v Kostarice? - Jo, dělám kitesurfing a tak různě.
Takže?
- Takže co? - Ta Margherita.
A byla bys první, koho k sobě domů pozvu.
No, ne.
Vážně, už jsem se rozloučila.
Myslím, že bych se neměla vracet.
Nechci, aby si Sebastiano myslel, že na něj tlačím.
Ty jsi ta poslední, která by na Sebastiana mohla tlačit.
Věř mi. No tak, vystydne pizza.
Ne, vážně. Slíbila jsem Carolině, že za ní po zkoušce přijdu.
- Děkuju. - Jak se Carolině vede?
Dobře. Má se dobře.
Je to pro ni období velkých změn.
- Ale drží se. - Řekni jí, že se omlouvám.
Možná by to raději slyšela od tebe.
Dobře, řeknu jí to, ale už pojďme, než vystydne pizza. Jsme tady!
Ale ne, pivo! Do prdele.
Dokonce jsem ho platil. Jsem blbec.
Teslo.
Doufám, že jsi nevařila. Pizza pro všechny.
Voilà!
Říkala jsem, že to není dobrý nápad…
Tady Margherita s hromadou bazalky, pro tebe, krásně čerstvá.
Capricciosa pro Sebastiana.
Capricciosa pro mě.
A pro našeho hosta…
Děkuju.
Margherita a compartir.
Jak bylo v práci?
Dobře. Zaskakuju, nic extra, ale…
lepší než nic.
Příště můžeš jít se mnou a uvidíš.
- Jo, chci jít. - Ukážu ti svůj kite, jo?
- Jo, dobře. - Půjdu s ním.
Můžu zkusit tvoji? Vyměníme si kousek?
Ty sklenky…
Přinesu je.
NOVÁ HLASOVÁ ZPRÁVA
Ahoj zlato. Zpráva číslo tisíc. Už komunikuju jenom přes hlasovky.
Sebastiano s náma dneska jedl u stolu.
A co ty? Jak se máš?
- Co tu děláš? - Čau, Caro.
Neboj, Emma to řekla jenom mně.
Přišel jsem ti říct,
že mě mrzí, že jsem ti způsobil problémy.
V podstatě…
jsem přijel a ty jsi odjela, takže…
Ne, nezpůsobil jsi mi problémy.
Vlastně…
Asi jsi mě popostrčil, jak jsem potřebovala.
Jasně, ale kdybych tu byl… Promiň, můžeš přestat?
Zastav se.
Kdybych tu celý ty roky byl, možná by bylo líp.
Nebo možná hůř.
Takže se omlouvám.
Tak či tak, co bys s tím zmohl?
Mohl jsem tu být.
Myslím to vážně! Jestli vypadáš jako na téhle fotce,
co víc bych si mohl přát?
Konečně má ten karavan smysl.
Smysl?
No…
Tvůj dědeček dal tenhle karavan mojí mámě.
Říkala, že se pořád chce cítit jako doma, pěkně pohromadě.
I na dovolené.
A tak…
jsme trávili dovolené v tomhle karavanu, pak ale onemocněla a zakrátko umřela.
Tvůj děda už v něm nechtěl nikam jezdit.
Líbilo by se jí, cos s ním udělala.
Moje máma by z tebe měla radost.
Teď je to na tobě.
Cestuj s ním. Cestuj s tímhle domovem.
Nemůžu si dělat, co chci.
To se lehko řekne.
Vysoká,
Seba, jak bych mohla?
Nemůžu dělat, co se mi zachce.
- Ale můžeš. - Ne.
Je to tvoje cesta. Tvůj život.
Nemůžeš za sebe nechat rozhodovat ostatní.
Tak jako ty?
Já ale nejsem jako ty.
Jo.
Jsi rozhodně lepší než já.
Můžu se podívat dovnitř?
Strejdo Niku?
Děkuju.
Dnes ti mám předat dopis, který ti nechal,
takže tak činím.
No, musíš uznat, že dědeček zbožňoval překvapení.
Po tom, co se stalo, jsem myslela…
že se mi to podařilo překonat.
Roky jsem žila v přesvědčení, že se mi na tebe podařilo zapomenout.
Ale stačilo tě jen vidět.
Jo.
No…
Tak ses vybrečela.
Řeklas mi, co jsi chtěla. A teď už přestaň. Vážně.
Už kvůli tomu,
že sis mezitím stihla vzít jinýho chlapa,
což není úplně detail.
Chtěla jsem tebe. Vždycky jen tebe!
Jasně.
Řekni, žes nic necítil, když jsi mě viděl.
Cítil jsem
smutek.
To není pravda.
Nemůžeš mi lhát. Mně ne.
Prosím, Niku. Ještě není pozdě.
Dost. Nech mě.
Nevěřím, že existuješ. No tak, nikdo takový přece neexistuje…
Hej! Co tady blbneš?
Přestaň, děláš hrozný kravál. Nech toho.
Koukni, ten balon vypadá po 20 letech pořád stejně.
Není to super?
Paráda. Myslel jsem, žes ho vyhodila,
ale nechala jsi ho ve stejný skříni.
Dětskýma vzpomínkama mě neobměkčíš, tak přestaň.
Ty seš protivná.
Dneska je noc, kdy se nejde spát.
- Musíš budit celý dům? - Jo.
Ukaž, co umíš.
Páni. Pěkně.
Jesle!
- Krása. - Náhoda.
Zkouší svoji starou fintu. Pořád stejnou fintu.
Naznačí doleva, otočka doprava.
Jo!
Co tu děláte?
To by stačilo, sakra!
Někteří lidi jdou ráno do práce!
- Já jí to říkal. - Promiňte. Moc se omlouvám.
Běžte spát!
- Tes, to by stačilo, sakra! - Ty sráči!
Poslední střela a jdeme.
Pojď, jdeme. To stačí, Niku.
- Pojď. - Poslední.
Dost.
Niku!
- Takže tohle dám sem. - Ne.
Ne, počkej. Tohle patří sem do romantismu. Sám jsi to říkal.
Aha, dobře.
- A Bachova první suita pro violoncello? - Jo, tu tam mám.
A co violoncello?
Vezmeš si ho s sebou?
Ne, nevím. Nevím.
Bože, co když mi nedovolí si ho vzít? Co budu dělat?
Řeknu jim, že ho potřebuju,
protože jinak nebudu moct hrát.
Ne, uklidni se.
Dej si pauzu. Využij toho. Hraj.
Rád si tě poslechnu.
Ne.
Ve tvém věku jsem u klavíru seděl každý den.
To není pravda.
Kdyby to byla pravda, nepřestal bys hrát.
Nevím, jak jsi to dokázal.
Ale děkuju.
Nic jsem nedokázal.
Dokázal to sám.
Vždycky mě to dojme.
Kvůli tomu,
jak se prostřednictvím cella dokáže vyjádřit.
Mluvit o sobě.
Táta ho taky rád poslouchal.
- Jo? - Jo.
- Seděl na gauči… - A oznámkoval ho potom?
Dělá ti to dobře?
Co?
Ničit každý hezký okamžik. Děláš to vždycky. Baví tě to?
- Známkoval ho? - Dělá ti to dobře?
Je pozdě! Je pozdě.
Musím dát vědět Emmě. Máme ten koncert.
Teď jsem to zahrál s tebou, tak ještě s ní.
Hned. Teď.
Ahoj.
MOJE SÉGRA MÁ NEJLEPŠÍHO BRÁCHU
- Pěkné červené brýle. Můžu se podívat? - Podám vám je.
- Ahoj. - Čau.
Už tě vídám, jen když se přijdeš domů vyspat.
No, myslím, že dobře víš, kde mě najdeš.
Každý den jsem u vás doma a cvičím s tvým bráchou.
Hrál s Nikem. Nakonec ten koncert chce.
- Hodně mu na tom záleží. - Promiňte, máte velikost S?
Ano, přinesu vám ji.
Poslyš, Emmo, já se kvůli němu zanedbávala deset let.
Nejenom že mu nechybím,
ale objeví se blbec s kiteboardem a on najednou koncertuje?
Máš pravdu.
Co přijel Nik, se Seba dost změnil. Ale ne proto, že je kouzelník.
Já se taky změnila, když jsem se o té nemoci dozvěděla.
Přehnaně ho ochraňuju. Hlídám si, co mu říkám.
Uvědomuješ si, že na rozdíl od Nika mu pořád připomínáme, že je nemocný?
Jestli nemáte, tak nevadí.
- Heleď, Emmo… - Nebudu tě zdržovat.
Ahoj.
Tady jsou. Promiňte.
- Velikost S, že? - Ano.
Skočím pro to.
Tak velký kozy Ambra nemá.
Neboj, Seba byl celý odpoledne ve svým pokoji. Ničeho si nevšiml.
Copak nevidíš, jak jsi ubohý?
Je ti 50, Niku.
Začni už žít. Ale daleko odsud.
Jo?
Ty říkáš mně, abych začal žít?
Ty,
která žiješ… jak dlouho, dvacet let?
S klapkama na očích. To je nějaký život?
To je život pro koně.
Máš pravdu, čekala jsem, až mě přijde poučit surfařský filozof.
Chlap, který nemá rodinu
a dokázal hovno, mi chce předat recept na štěstí?
Jo.
Společně se sklenkou vína.
A nezapomeň, že jedna nikdy nestačí.
Nemám pravdu?
Naser si.
Místo toho, aby ses dívala před sebe a všechny soudila,
se podívej do svého nitra.
Naser si.
Všimla sis vůbec, že už sem Carolina nechodí? Ne.
Protože jsi tak tvrdohlavá a chceš mít všechno pod kontrolou,
že si namluvíš, že je všechno v pohodě. Lež sem, lež tam.
To je tvůj styl. A plahočíš se dál.
- Soudíš mě jako matku? - Jo.
Ty zbabělej parchante!
Ty, který jsi zmizel a na všechny se vykašlal kvůli kiteboardingu?
Ty si myslíš, že jsem zmizel kvůli kiteboardingu?
Napadlo tě někdy za ty roky,
že já jsem trpěl nejvíc?
Že jsem se musel vzdát všeho a všech? Dokonce i tebe!
Tak proč jsi nás opustil?
Proč jsi to udělal?
Proč jsi odjel? Proč?
Proč jsi mě opustil? Nechal mě tu samotnou. Proč?
Protože jsem našel snoubenku v posteli s jiným chlapem!
O čem to sakra mluvíš?
A nebyla to jednorázovka.
Už to spolu nějakou dobu táhli.
To není pravda. S Giadou jsme byly kamarádky.
To by mi řekla. Nevěřím ti.
Není to pravda, protože ty věříš tomuhle, že?
- Tomuhle věříš? - Přestaň.
- Tohle je pravda? A kde, kurva? - Přestaň!
Tak mi tu pravdu ukaž.
No tak, kde je ta pravda?
Bože.
Promiň.
- Pusť mě! - Ne. Promiň.
Promiň. Prosím. Promiň. Odpusť mi.
Promiň.
Uklidni se, prosím.
- Prosím. - Niku.
Prosím. Omlouvám se. Promiň.
Mám tě rád. Promiň mi to.
Dýchej.
To nic.
Kde jsou léky?
- Neviděl jsi jeho léky, Niku? - Vzal jsem je. Tady jsou.
- Tyhle? - Jo.
- Nezapomeň, ten modrý před obědem… - A bílý po obědě.
Já vím, už tu nějakou dobu jsem.
- Nemusíš se ničeho bát. - Ne.
Já se nebojím.
Já jen že Seba nebyl na pláži celou věčnost.
A zítra má ten koncert. Není divu, že jsem trochu nesvá.
Navrhl to on, ne já. „Všechno zkontrolovat.“
Děkuju.
Mimochodem, dneska mám volno,
takže klidně půjdu sám.
Ne, to je dobrý.
Sebastiano by byl zklamaný.
V pohodě.
- Proč jsi mi to o Giadě neřekl? - Jsem připravený, jdeme?
- Jdeme. - Tak jo.
Jo.
- Máš ručník? - Ne.
Jo, já mám.
Říkal jsem, že ano. Dost. Nech mě být.
Věř mi. Rozhodl jsem se. Dost. Přepínám a končím.
Přepínám a končím.
- Všechno v pořádku? - Jo.
Všechno je v pořádku.
Kelvine. Říkám, že jsem se rozhodl. Ticho. Vím, co dělám.
Věř mi, Kelvine. Věř mi.
Věř mi.
Mám zastavit?
Ne. Když ti něco řeknu, přísaháš, že to nikomu neřekneš?
Jo, přísahám.
Neletím na Mars, protože chci, ale protože jsem vyvolený.
Aha, chápu.
Nikdo to neví, ale každý den mluvím s Kelvinem,
který se na Marsu narodil.
To on mě pověřil úkolem přivézt na Mars klasickou hudbu.
Fakt?
Chci říct, že občas jsem měl pocit, že…
jsi s někým mluvil.
Vážně?
- Ano. - Vážně jsi měl pocit…
- Občas. - Nesmíš to nikomu říct.
Přestaň. Nesmíš to nikomu říct. Kdyby jo…
Kdybys to řekl mámě, bude z toho obrovské drama.
A ona mě na Mars nepustí. Já na Mars musím. Rozumíš?
- Jo. - Nikomu to neříkej.
- Řekl jsem ti to, protože ti věřím. - Jo.
Rozumíš?
- Přísahej, že to nikomu neřekneš. - Přísahám.
Nikdo to neví. Musíš přísahat, že to nikomu neřekneš.
Přísahám.
Přestaň. Přísahal. Přísahej…
Přísahej.
Přísahám.
Vážně.
Dobře, už jsem klidnější.
Haló?
Jak se máš, zlatíčko?
Ahoj. Dobře. Co ty?
Dobře. Poslouchej.
Nechceš se mnou jít na pláž?
Bože, Teslo. Ne, nepůjdu s tebou. Akorát bys všechno pokazila.
Já vím. Máš pravdu, ale mám starosti.
No nekecej. To máš celý život.
No nic, mám tady práci.
Ne, počkej. Počkej chvilku.
Co?
Chci tě poslechnout. Nechci se nechat ovládat obavami.
Výborně.
Konečně jsi to pochopila.
Můžeš si taky dovolit odpočívat. Vůbec nic se nestane.
Jo, dobře.
Jdu do toho.
Ale kdy jsme spolu naposledy strávily celý den?
Nejspíš nikdy?
Pomalu pouštíš a začneš dělat osmičku,
aby ses zvedl z vody.
- Jo. - Jasný?
Jo.
Vidíš? Je to jako…
Jako tanec.
Jako tanec s větrem.
Vidíš? Hele.
Dělat osmičku.
- Co symbolizuje osmička? - Nekonečno.
Pojď sem. Zkus to.
To je nádhera!
Drahoušku.
To je nádhera!
No teda.
Jak jsi to udělala?
Z peněz, co jsem si odkládala z prodejů za poslední měsíce.
Ne, tak to nemyslím.
Skvělý nápad, Carolino. Je to nádhera.
- Můžu dovnitř? - Jo.
Páni! Tady se to změnilo. Jsi génius, drahoušku!
Jsi génius, víš to?
Co tohle?
Půjdeme si zaplavat?
Ne, bojím se.
Z plavání mám trochu strach.
Ale ty běž.
Zůstanu tady. Budu tě sledovat.
Budu se dívat, jak surfuješ.
Pusť si Faurého.
- Nezapomeň si pustit Faurého. - Dobře.
- Nebo zkusíme něco jiného. - Ne.
- Běž. - Určitě?
Jo, běž.
Tak jo. Zatím.
Připravení?
Vím, že je voda průhledná. Ne. Mám strach.
Říkal jsem ti to. Mám strach. Nech mě být.
Bojím se.
Promiň.
Říkala jsem promiň. Slyšel jsi mě?
To je jedno.
Uteklo mi v životě tolik důležitých věcí.
Kdo ví, kolik mi jich utíká s tebou?
Jo. Chceš vědět další?
Seknu se školou.
Řekla jsem klukovi, který se mi líbí, že jsem jedináček.
Protože jsem se bála, že ho ztratím.
Víš, jak jsem říkala,
že na mě táta nezapomněl a často mi volá?
Byly to kecy.
Ani mi neodepisuje na SMSky.
Mám pokračovat?
Píšu si s jedním chlapem.
Teda spíš flirtuju.
Mami!
Tys mi řekla mami!
- Jo. - Řeklas mi mami.
Jsme tu.
Určitě je to legální?
Jasně! To víš, že je to legální. Naprosto.
Protože to funguje.
- Protože na to nejsi zvyklá. - Ne.
Ne.
Jinak všechno v pohodě?
Tvůj brácha není tak hrozný.
Dokonce posílá zprávy.
Tak, hotovo.
Co?
Máš tady za půl hodiny rande.
Cože? Ne, děláš si srandu?
- No tak, mami. Dej to sem. - Carolino.
Mami, každý den ti píše krásný zprávy,
je rozvedený a nevypadá jako sériový vrah.
To nejsi ani trochu zvědavá?
- Trochu jo. - No vidíš.
Pojď, nastrojím tě.
Vstávej.
Pojď. Už mě něco napadlo.
- No tak, pohni. - Jo, vydrž.
Děkujeme.
- Nejsou moc těsné, Carolino? - Ne, jsou perfektní. Sluší ti.
Já nevím. Ty podpatky jsou hrozně vysoké.
Myslíš, že to je on?
To je on.
Ten ujde!
Na co čekáš? Běž za ním.
Zrušme to.
- Napíšu, že mi do toho něco přišlo. - Proč? Vždyť jsi tu.
- A kouřila jsem. - No a co?
Celý den jsme spolu nestrávily už věčnost.
Nechci, aby skončil.
Proč ne?
To byl jen první.
Z mnoha dalších.
Tak běž. Zvládneš to.
Jak vypadám?
Jako někdo, kdo se už roky nebavil.
Moc ti to sluší.
Tak běž.
Nepřeháněj to.
- Ne. - Klid.
Děkuju.
- Kabelka. - Jasně.
Díky.
Slunce už zapadlo. Půjdeme už, prosím?
- Dopiju a půjdeme. - Já chci jít hned.
Můžeme jet domů, prosím?
- Počkej, než pojedeme… - Můžeme jet domů?
- Prosím. - Ano.
- Hele… - Já chci jet hned.
Vydrž chvilku, hned se vrátím. Mám pro tebe překvapení.
Ahoj.
- Dnešek byl super. - Co jste dělali?
Já jsem surfoval a on…
Ale to je… To je Emma.
Ne, to není možné. To je Emma.
Kam to jde?
Počkej tu, zajdu za ním.
Sebo.
- Ne, Kelvine. Kelvine, tys to věděl. - Sebo.
- Tys to věděl. - Hej.
- Kam to jdeš? - Tys to věděl.
- Sebo, přestaň. Co se děje? - Tys to věděl.
- Proč brečíš? - Nesahej na mě!
Dej ty ruce pryč!
- Dej ty ruce pryč. - Ne, ale…
Nesahej na mě.
Tys to věděl! Ta mise! Kelvin mě varoval!
Varoval mě, že mě zradíš!
Proč jsi mě zradil?
Přivedl jsi Emmu. Proč si sem chodil?
Chtěl jsi být s Emmou! Emma je moje! Rozumíš?
Je moje! Emma je moje! Miluje mě!
Nesahej na mě! Miluje mě!
Je moje!
Odvez mě domů!
Já chci domů!
Běž pryč!
Odvez mě domů!
Já chci domů.
Nesahej na mě! Já chci domů!
Jak je na tom?
- Už líp. Usnul. - Už je mu líp.
Teď se trápí.
Víš, co se mohlo stát?
- Klidně si mohl ublížit. - Naštěstí se nic nestalo.
- Nic se nestalo. - Teslo, nevěděl jsem to.
Myslíš, že stačí pár vtipů a trocha empatie?
Jsi nezodpovědný. Jsi bezohledný a povrchní.
Jo, jsi povrchní.
Už ti to znova nedovolím. Nedovolím, aby za to můj syn zaplatil.
- Nedovolím to. - To stačí. Mami, přeháníš.
- Nepřeháním. - Přeháníš. Poslouchej mě.
To tě nenapadlo…
Když ti řekl o tom hlasu, nenapadlo tě odvézt ho domů?
- Ne. - Přijet a říct mi to?
- Ne. - Ne?
Slíbil jsem, že to neřeknu. Nevěděl jsem to.
- Ty nevíš nic! - Seba chtěl dneska dělat něco normálního.
- Chápeš? Den na pláži se strejdou. - Jo.
A vidíš, jak to dopadlo?
- Neměla jsem to dovolit. - Cože?
Nemůžeš ho věčně chránit.
- Mohlo se to stát mně i tobě. - Ale mně ani tobě se to nestalo!
Stalo se to jemu!
Zajdu ho zkontrolovat.
Ještě mám čas tě přesvědčit, abys změnil názor a zůstal.
Ne.
Zítra odjíždím.
- Jak jako zítra? - No zítra.
A proč?
Protože pojedeš se mnou. Opusť manžela a jedeme.
- No tak, nežertuj, Niku. - Já nežertuju.
To tys říkala, že ještě není pozdě.
Bože, Niku. To se jen tak sebereme a zmizíme?
Jde i o tebe. Jestli teď odjedeš…
Otcovy peníze jsou mi ukradený.
A jeho dědictví ještě víc.
Začneme znova.
Jo.
- Od nuly? - Od nuly.
Od začátku.
Giado.
Giado. V čem je problém?
Co mi nabízíš?
Co?
Netoužilas snad po tomhle životě?
Jezdit po světě s kiteboardem? To je všechno?
Teď.
Jo, teď.
Tak proč jsi to všechno dělal?
- Aby ses mi pomstil? - Ne.
Abych si konečně uvědomil, že ztratit tě bylo to nejlepší, co mě potkalo.
Ty parchante.
Co to děláš?
To, co je třeba.
Promiň, loučení mi moc nejde.
Tady máš.
Co to je?
Tvoje dědictví.
Ty peníze, co ti náleží.
Jo. Děda nenapsal dopis jenom vám dvěma.
Pověřil mě, abych ti ty peníze dala dřív, kdyby se to zvrtlo.
Tak k čemu ta celá šaráda?
No, díky téhle „šarádě“ jsi poznal svoji rodinu.
Jo.
Kdybys peníze dostal hned, nestalo by se to.
A co se změnilo?
No, co na to říct?
Hodně štěstí.
Sebastiana to raní, že tě tu nenajde.
O tom pochybuju. Byl jsem jenom další problém.
Ne, a to si děda nemyslel.
V dopise mi napsal, jak to s tebou pokazil.
Jo? To jsem si myslel taky.
Ve výsledku mi nejspíš zachránil život.
Nech mě jít.
SCHIZOFRENIE
DRAHÝ NIKOLO, MŮJ SYNU…
ROZHODL JSEM SE ODSTĚHOVAT NA MARS, PROTOŽE JAK ŘÍKÁVAL DĚDA,
ŽIVOT BEZ HUDBY JE JAKO RODINA BEZ LÁSKY.
Dobrý večer. Kam to bude?
Všechno v pořádku?
Ano.
- Je nervózní, ale to je normální. - Doma byl hodně nervózní.
Jsi si jistá, že po tom všem včera…
Trval na tom.
Myslí si, že musí naposledy zahrát.
- Co jsem měla dělat, zamknout ho doma? - Ne, jasně.
Sebo.
Ne!
Panebože!
Sebastiano!
Proboha!
Ne!
Zlatíčko.
Panebože!
Carolino!
Niku…
Niku!
Ne!
TÁTA
Je to moje vina.
Neměla jsem mu to dovolit.
Měla jsem to tušit.
- Není to tvoje vina. Přestaň. - Ale je.
- No tak, přestaň. - Ale je.
Udělala jsem chybu a můj syn kvůli tomu možná umře.
K čemu jsou výčitky?
K čemu? Nijak ti nepomůžou. Ani Sebastianovi. Nech toho.
Proč jsi mi neřekl pravdu?
Četla jsem tvůj dopis.
Jo?
Myslel jsem, že už se neuvidíme. Promiň.
Jak jsi to v sobě mohl tak dlouho držet?
Proč jsi mi to neřekl?
Proč jsi mě nechal 20 let tě nenávidět? Proč, Niku?
Bylo to tak lepší.
Protože
jsi za to nemusela zaplatit i ty.
Protože bych tě připravil i o otce. To jsem nechtěl.
Tak jsi mě připravil o bratra?
Do prdele, Niku. Táta spal s Giadou.
Bože. Co…
Kdybych o tom věděla…
Nenáviděla bys ho.
A trpěli bychom všichni tři.
Místo jednoho.
A taky…
Taky jsem se styděl.
Moc jsi mi chyběl.
Hrozně moc.
Ty mně taky.
Probouzí se.
Ne, počkej, zlato. To je nebezpečné. Ne.
Jsem v pořádku. Nevím, jak se to stalo, ale jsem v pořádku.
No? Co se tak tváříte?
Máte být rádi, že mě takhle vidíte.
Hlavně ty,
která jsi mi obětovala celý život.
Ale už stačilo.
Už dost.
Začni zase žít, mami.
Už nejsi sama, mami.
Udělej to pro mě.
Vlastně ne. Pro sebe.
Tobě ani nemusím nic říkat.
Ne protože to nechápu…
ale protože jsme sourozenci.
A co cítí jeden, cítí i druhý.
Nech všechno být.
Vyber si svou cestu, běž a nikdy se neohlížej.
Nám stačí vědět, že jsi šťastná.
Jsi úžasná duše.
Jsi výjimečná.
Proto jsem si myslel, že bys mě mohla milovat.
I když to bylo jen v mojí hlavě.
Jako ta mise.
Na Mars nikdy nepoletím.
A Kelvin. Víš, že neexistuje, že jo?
Vážně jsi chtěl utéct?
Kam?
Tohle je tvoje rodina. Tvůj domov.
Je divná, nedokonalá a křehká, ale je tvoje.
Zastav se.
Nadechni se.
A odpusť.
Odsud se snadno hledají ta správná slova.
Nevím, jestli jsou ta slova moje, nebo vaše.
Ve skutečnosti nevím, jestli nebo kde se probudím.
Ale na tom nezáleží.
Teď jsem šťastný.
A to je dobře.
GIULIO COSTA
Překlad titulků: Michal Herman