Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX ПРЕДСТАВЛЯЄ
Дякую.
Дякую, що прийшли. Дякую.
Джадо.
Ти не уявляєш, як мені прикро.
Знаю.
Він гратиме? Як ти його переконала?
Ніяк. Мабуть, він сам себе переконав.
Джуліо був не просто професором астрофізики.
Джуліо був астрофізикою.
Адже мій тато… мій батько…
був не просто людиною…
Я не можу. Пробачте.
Завдяки йому я незабаром закінчу навчання.
Він для мене був батьком.
Другом, учителем.
По суті, всім.
Єдине, чого він не вмів, він робить зараз.
Лишає мене саму.
Любий брате Джуліо,
усі щойно сказані слова лиш підтверджують…
Перепрошую.
Даруйте.
Я теж хотів би дещо сказати.
Час мого батька вичерпано.
Саме тому ми тут сьогодні забралися, так?
Але знаєте що? Це неправильно.
Адже часу не існує.
Найяскравіше мені запам'яталась мить,
коли він намагався пояснити мені цей абсурд.
«Час і простір — це поняття, яких у всесвіті не існує,
але вони існують
і існували раніше
через різне сприйняття часу відносно того…
де ми є».
Не знаю…
Я ніколи цього не розумів.
І тому
він сказав мені, що за цією загадкою криється Бог.
Хтозна, чи врешті
ти розгадав цю загадку, професоре.
Зате я зрозумів, і навіть не сьогодні,
що час і простір у нашому житті існують
і що ми залишаємо по собі слід,
професоре Коста.
Часом я почувався марсіанином на Землі.
Отже, якщо часу, як ти кажеш, не існує,
я можу не прощатися.
Якщо не існує простору,
значить, тебе тут немає.
Ти був, є і будеш тут чи, може, на іншій планеті.
Тоді як я залишуся тут,
у цьому часі й просторі.
Оберігаючи твій слід.
Не вірю, що ти нічого не відчула, побачивши його вперше за 20 років.
А ти як думаєш?
Тобі ця вистава церкві здалась нормальною?
-Хто так виряджається? -Кому яке діло, як він був одягнений?
Вибач, але його промова була кращою за сухі слова його колег.
Я рада, що прийшла Джада. Не чекала її.
-Я була рада хоча б привітатися з ним. -Я тебе ніби не тримала.
Ні, ти сказала провести нашого панича до авто.
Ти ж бачила, він більше не витримував.
-О боже, де ж він? -Не знаю.
О боже, Кароліно. Де ж він?
-Не знаю! Не замикати ж його. -Себастьяно!
До речі, я зрозумів, що ти мав на увазі.
Он як?
Справді?
Так. Отже, ти теж почуваєшся…
Почуваєшся марсіанином.
Так.
-Усе своє життя. -Я теж, але…
не все життя,
а відколи зрозумів, як усе влаштовано.
Що ж, у нас є дещо спільне.
Так.
Сьогодні я…
взяв із собою ось це…
не знаю чому.
Це про нас.
Це…
Може, ти вже це читав, не знаю. Якщо ні, залиш собі.
-Про нас? -Так.
У якому сенсі?
А, про нас, марсіан.
Справді?
Так.
Ну, це не зовсім моє, але я почитаю.
Слухай.
Ти студент мого батька, так?
Ким ти будеш, науковцем?
Ти трохи дивакуватий, правда ж?
-Ні, я… -Себастьяно?
Ходімо, любий. Ходімо до авто.
Ну ж бо.
-Тесло. -Ні. Зажди, мамо. Зажди.
Хто це? Хто він?
Хто він такий?
-Ходімо, поговоримо в машині. -Чому це я дивний?
Ходімо сядемо в авто.
-Він каже, що я дивак, прибулець. -Неправда. Розповіси потім.
Ні, він помилився. Ходімо.
Я так змінилася чи ти вдавав, що не впізнав мене?
-З поверненням, Ніку. Рада тебе бачити. -Нам нічого сказати одне одному.
До того ж, якщо це тільки на кілька днів,
він міг би пожити тут.
Двері!
А як щодо твого брата?
Ми мало не зчинили бучу. Годі, Кароліно.
Яку бучу, Тесло? У Себастьяно ж не чума!
-Я не хочу, щоб Нік знав, добре? -Ти хочеш, щоб ніхто не знав.
Я хочу захистити його.
Він стільки їхав заради похорону. Це щось означає.
Послухай мене.
Твоєму дядькові начхати на дідуся. Ти його не знаєш.
Відкриють заповіт, він візьме гроші,
і, з Божої волі, зникне, як завжди.
-Може, цього разу ні. -А може, й так.
І, сподіваюсь, швидко.
Дякую.
Справді, дякую.
Нема за що. Нічого особливого.
Ти знаєш, про що я.
Я просто намагаюся переконати
найкращого віолончеліста консерваторії зіграти зі мною.
Так, звісно.
Просто зараз він думає лише про цю місію на Марс.
І ці захоплення можуть тривати місяцями.
А зі смертю тата…
Ну ж бо.
Знаєш, я уявляла твого брата інакшим.
Так, я теж.
Принаймні, сподівалася.
…ти так туди й не заходила, так?
Га? Вибач, що?
-Годі, Кароліно. -Бачиш? Не слухає.
Що ти казала? Перепрошую?
Я розповідала про акаунт, який створила тобі.
У мене менше фоловерів!
-Що ти кажеш? -Ти популярна.
Я туди не заходжу.
МІС ТЕСЛА
Подивись, яка ти тут гарна.
Припини, будь ласка.
Боже. Це ж не сайт ескорт-послуг.
-Яка від цього шкода? -Ти жартуєш?
Ти не уявляєш, який це для неї ризик знайомитися з людьми,
відпочивати, заводити друзів,
хоч один день не панькатися з Себастьяно.
Це не для мене.
А зараз даруйте.
-Ви їжте. Не хвилюйтеся. -Ми вже давно доїли.
Ми.
-Хочеш косяк? -Ніку, будь ласка.
Жартую.
Доброго ранку.
-Доброго ранку. -Доброго ранку.
Тесло.
-Привіт. -Привіт, Федеріко.
-Співчуваю. -Дякую.
Ви, напевно, Нікола, так?
Федеріко Вальмонте, батьків друг.
Вітаю.
Маю сказати, ваші імена завжди мене веселили.
Нікола, Тесла.
Тільки така розумна людина, як професор, могла додуматися
назвати вас на честь фізика,
Ніколи Тесли, але окремо.
Так і є.
Може, ми почнемо?
Звісно.
Ще троє підписалося.
Острів'яни.
Ти знаєш їх?
Чому ти не відповідаєш?
Я оголошую, що по смерті бажаю розпорядитися майном так:
автотрейлер — онуці Кароліні,
віолончель, рівну за цінністю, — онукові Себастьяно.
І нарешті, я передаю житло в Римі — вул. Сан-Джованні-Фабрі, 6,
під'їзд «А», квартира 3, — Теслі Коста,
яка народилася в Римі 17 листопада 1972,
і моєму синові, Ніколі Кості, який народився в Римі 25 червня 1970,
яким вони можуть рівно розпоряджатися
як вважають за потрібне.
Я також заявляю, що не володію іншим рухомим чи нерухомим майном,
зареєстрованим на моє ім'я. Д-р Джуліо Коста.
Ні, заждіть хвилинку.
Це неможливо. Ви щось пропустили чи не так прочитали. Перевірте.
Ні, Тесло, це все, що є.
Як так може бути? Я перепрошую.
Він завжди казав: мені — будинок, йому — гроші. Де ж гроші?
Очевидно, перед смертю він передумав.
І що ж тепер?
Ми не можемо залиши цей будинок. Федеріко, ні. Це неможливо.
Це б не…
Будь ласка, скажи, що є альтернатива.
Чому ти так зі мною?
Я?
Куди мені йти з двома дітьми?
Звідки мені знати?
Продай будинок і на виручені гроші
купи інший. Що за маячня?
Сраний егоїст!
Тебе ніколи ніхто і ніщо не хвилює! Ніколи!
-Що? -Ніколи!
Даруйте.
Я маю передати вам ще дещо. Юридично, це заповіту не стосується.
Можна сказати, що це його остання воля.
Ну ж бо, відкривайте.
«Люба Тесло».
Ти помилялася, а я мав рацію. Розумієш? Я мав рацію.
Я мав рацію з самого початку. Я ж казав, що він не шпигун.
Він не шпигун. Він мій дядько.
Це дядько Нік, так.
Кельвіне, зупинись. Стоп!
Розумієш? Нам нема чого хвилюватися. Стоп.
Нам нема чого хвилюватися.
Він дав їх мені вже запечатаними
і попросив віддати вам після прочитання заповіту.
Що там написано, я не знаю.
Господи праведний.
Я впевнений, цей мудак ще й помолився.
От лайно.
І що мені тепер робити?
Як усе пройшло?
-Він зник, як ти й казала? -Ні.
На жаль, ні.
Чому «на жаль»?
Бо дідусь не лишив ніяких грошей, Кароліно.
Він лишив тільки будинок.
Тобто?
Тобто
ми маємо або продати його й дати половину дядькові,
або…
Що це?
Остання дідова воля.
Ой, забула. Він лишив тобі автотрейлер.
-Автотрейлер? -Автотрейлер, так.
Неймовірно. Виходить, дядько Нік житиме тут?
-Але юридично ти не зобов'язана. -Юридично ні, так і є.
Так і є.
Він може не погодитися з цим, так?
О, так і буде.
Знаючи, що не отримає ані євро, він може надумати почати тут нове життя.
-Який жах. -Так, який жах.
Рік — це довго.
І як ми житимемо, якщо тут тільки три спальні?
Для тебе проблема в спальнях? Як щодо твого брата? Я перепрошую.
Ти ж знаєш, що найменша зміна може спричинити загострення.
Уяви тут чужу людину.
Він не чужа людина. Він його дядько.
-Щойно ти йому це поясниш… -Я не хочу, щоб Нік знав, добре?
-Як ти це зробиш? -Скажемо, що в нього депресія.
Через смерть дідуся.
І що краще його не чіпати.
Цілий рік?
Тесло, тобі треба до лікаря.
Нам уже важко, але прикидатися рік — ні.
Це нестерпно.
Я знаю, як для нього краще, Кароліно!
Неймовірно.
Тут пахне так само, як і 20 років тому.
Ні, нічого з цього не вийде.
-Ні. -Хоч усе й змінилося. Так.
Так, бачу твою руку.
Тобі вдалося зробити його ще більш…
ще більш…
навіть не знаю.
Слухай.
Давай дещо з'ясуємо. Добре?
Привіт, Себо.
-Вибач… -Ніку.
Ми тут живемо.
Ти ж тут тимчасовий гість не з нашої волі.
Так, але ти почала з хибного твердження,
бо за законом будинок і мій.
З волі нашого батька, правда ж?
Що ж.
Де моя кімната?
Ого, синя канапа досі тут. Добре, що ти її не викинула. Молодець.
Чому ти мене провокуєш?
-Припини. -Скажи. Чому? Тобі це подобається?
-Я хочу знати, як ми все влаштуємо. -Подобається мене провокувати?
Синя канапа дуже зручна.
Я не знаю, як ми все влаштуємо. Зручна? То спи тут.
Можете не сперечатися. Дядько Нік може жити в моїй кімнаті.
-Отак. -Що? Що ти сказала?
Рік на канапі? Ти добре подумала?
Може, ти не зрозуміла. Я йду з дому.
Ти жартуєш? І куди ж ти підеш?
Не знаю. Щось придумаю. Це не твій клопіт.
Кароліно, будь ласка, постав сумку. І так уже складно далі нікуди.
Тепер ще й ти починаєш? Хочеш покарати мене?
Чому ти думаєш, що світ обертається навколо тебе?
Не хочу я тебе карати. Я роблю це для себе.
Нічого не зміниться — зі мною чи без мене.
Що ти таке кажеш? Подумай, як це сприйме твій брат!
-Була рада зустрічі. Бувай, дядьку Ніку. -Ні, зажди.
Якщо проблема в синій канапі,
на ній може спати твоя мама, ні?
Бувай, Тесло. Я зайду по речі, коли зможу.
-Кароліно. -Нічого не чіпай у мене в кімнаті.
Ну ж бо, Кароліно. Будь ласка. Ми можемо поговорити хвилинку?
Чому вона називає тебе Теслою?
Іди в сраку.
Напевно, це воно.
Я могла чекати від нього на будь-що, але не на автотрейлер.
А мені подобається.
Хтозна, може, він знав, що я піду з дому.
Гей.
Заходь, якщо хочеш.
Твій дід був ще тим диваком.
Це точно.
Лиш подумай про сюрпризи в тих листах.
Ти читала їх?
-Тільки Теслиного. -І що там написано?
Словом, оскільки не гроші приносять щастя, а любов,
перш ніж покинути дім, у якому вони з Ніком виросли,
він попрохав їх пожити рік разом і потім вирішити.
Рік?
Тепер ти розумієш, чому я не могла там лишатися ані хвилини.
Закладаюсь, що не заведеться.
Ти програла.
Добрий вечір.
-Що на вечерю? -Забери звідти цю смердючу куртку.
А ще я ніби пам'ятаю, що ясно тебе попросила
роззуватися, коли заходиш.
Дітьми своїми присягаюся, якщо ти їх так і залишиш, я спалю їх.
Будемо воювати цілий рік?
Ти цього хочеш?
Рано чи пізно хтось із нас здасться.
І це буду не я.
Укладімо перемир'я, хоча б коли їмо.
Якщо скажеш, де каструлі, я зроблю собі пасту, карбонару.
Ні, послухай.
Себастьяно їсть у себе, а я не голодна.
Як же я скучив за радісною атмосферою цієї родини.
Якось розберуся сам.
Спільний у нас із тобою тільки дах.
Я не купуватиму тобі продукти.
Справедливо.
Щось не бачив Паоло на похороні. Чому б це?
Ми розійшлись. Вісім років тому.
Точніше,
він кинув мене вісім років тому.
Познайомився з жінкою, в неї двоє дітей, живе тепер у Турині.
Бляха. Як же так?
Ти багато пропустив, Ніку.
Це правда. Але не тільки я.
-Давай я віднесу вечерю племінникові. -Ні! Пусти.
-Можна? -Ні.
-Ну дай! -Відпусти!
Чому він так зі мною? Він мене ніби боїться.
Себастьяно нічого не боїться.
Себастьяно просто дуже чутливий хлопець,
у якого зараз складний період, ясно?
Що менше ми його чіпатимемо, тим краще.
І вечерю віднесу йому я. Дякую.
Ти здурів? Стиш свою кляту музику.
Прикрийся!
-Чому? -Бо ти голий.
Я в ванній.
Стиш музику.
Себастьяно не засне через цей шум.
-Це він попросив це сказати? -Зроби тихіше!
Годі, Тесло. Ще тільки 9 вечора. Це просто смішно.
Інтерпретація під керівництвом Піріса,
одна з найкращих останніх версій.
-Так. -Так.
-Добре, іди до себе, любий. -Ні, не зовсім, але близько.
Ні, не може бути. Я знаю. Це воно. Я знаю.
Це версія Анґеля. Я дам тобі послухати завтра.
-Він дасть її тобі завтра. -Він дасть її мені завтра. Добре.
Не схоже, що він спав.
Який же ти козел, Ніку.
І не ходи отак по хаті!
ТЕСЛА
Я БУЛА ТУТ!
Можна?
Так, звісно.
Я розмовляла з твоєю мамою.
Вона дуже засмучена через тебе.
Я не казала, що ти хотіла спати в автотрейлері
бо вона зробила б усе, щоб зупинити тебе.
Я без проблем могла б спати й там.
Справді, я не хочу завдавати тобі клопоту.
Кароліно,
я рада, що ти тут.
А Себастьяно? Дуже сердиться на мене, правда?
Ні, твоя мати нічого не казала.
Припини, Кароліно, йому зараз трохи краще, хіба ні?
Звісно, він хоче полетіти на Марс.
Хто ж не хоче полетіти на Марс?
-Ясно. -Дякую, Еммо.
Але справді, я не хочу звалювати на тебе усі свої родинні проблеми.
Кароліно,
годі.
На добраніч.
Добраніч.
ТАТО
КУРКА БЕЗ КАРРІ. СЕБА БІЛЬШЕ ЙОГО НЕ ХОЧЕ.
ДОПОМОЖІТЬ!
ПРИВІТ, ТАТУ. СЬОГОДНІ ПОМЕР ДІДУСЬ.
ТАТО — НЕ В МЕРЕЖІ
ТАТО — В МЕРЕЖІ
ТАТУ, ЯК З ТОБОЮ ПОГОВОРИТИ?
ТАТО — НЕ В МЕРЕЖІ
Кайтсерфінг. Так.
Окей. Ні, вибач.
А як щодо класичної музики?
Я не знаю. То що?
А, окей. Зажди.
Зажди. То що ти хочеш сказати?
Окей, то це просто спосіб, щоб показати йому свою довіру.
Окей.
Зрозумів.
Я зрозумів.
Так, ясно.
Окей, то що робити?
Я маю побачити його й сказати:
«Я знаю, тебе прислали. Ти не мій дядько».
Так і сказати?
Я скажу йому: «Я знаю, ти не мій дядько».
«НЕВАЛАКС» — АРИПІПРАЗОЛ
ІМІПРАМІН
ІМІПРАМІН — АНТИДЕПРЕСАНТ
АРИПІПРАЗОЛ — АНТИПСИХОТИК
ЗАСТОСУВАННЯ: ШИЗОФРЕНІЯ МАНІАКАЛЬНІ ЕПІЗОДИ
Доброго ранку, любий.
-Відкрити штори? -Ні.
Ти відкрила?
-Не треба. -Ні, я не відкривала.
Я принесла сніданок.
Обід на кухні.
Себастьяно,
зробиш мамі послугу?
Сходи в душ і одягнися, добре?
Обіцяєш?
Я хотіла лишитися вдома,
та сьогодні нарада, я мушу йти.
Але я скоро повернусь, добре?
Себастьяно, поглянь на мене.
Якщо щось потрібно,
дзвони мені чи Кароліні.
Облиш дядька Ніка. Добре?
Бувай, любий.
Кель…
Кельвіне, щоразу те саме. Я ж казав, що тобі слід…
Ні, треба одну випити, Кельвіне.
Я не питиму всі, але одну треба випити, розумієш?
Так, я ж казав, що маю це випити.
Принаймні так нам дадуть спокій.
Я йду на роботу.
Ось список домашніх правил і кілька корисних номерів.
Там немає правила, за яким треба казати «доброго ранку»?
Коли в нього діагностували шизофренію?
Тесло.
Я ніч сидів в інтернеті.
В інтернеті повно всілякої маячні.
Ти читав, що найменша зміна рутини може йому зашкодити?
Начхати на рутину. Я твій брат.
Справді?
Ну ж бо. Давно?
П'ять років.
-П'ять років? -Так, приблизно п'ять років.
Я розумію, але ти не можеш приховувати від мене таке.
Чому ні?
Може, ти раптом згадав би, що в тебе є сестра й родина, Ніку?
А якби й хотіла, то що?
Я навіть не знаю, де ти живеш. Я не можу тобі додзвонитися.
Ну добре, зараз я тут.
Я хочу зрозуміти: ти думала не казати мені? Чому?
Чому?
Мені остогидли всі ці пояснення, співчутливі слова.
Бо саме слово «шизофренія» лякає, Ніку. Розумієш?
І річ не тільки в очах людей, які тобі співчувають,
тих, хто хоче вчити тебе жити, чи тих, хто чекає вибачень.
«Пані, ви знаєте, що ваш син говорить дивні речі?»
«Ваш син робить щось дивне».
Мені це остогидло.
Я вже не маю ні часу, ні бажання пояснювати чи вибачатися.
Досить! Я просто маю захистити його від усіх і від усього. Зрозумів?
Чому б тобі не сісти?
Послухай…
прошу тебе, Ніку,
не змушуй мене хвилюватися.
Облиш Себастьяно. Не чіпай його.
Окей.
Окей, ми самі. Скажи, хто ти. Хто ти такий?
Хто ти? Чого ти від мене хочеш?
-Я… -Я сказав занадто прямо.
Я сказав занадто прямо. Я знав, що кажу надто прямо.
Ні, це не було надто прямо. Поговорімо.
Себастьяно.
Поговорімо.
-Доброго ранку. -О, доброго ранку.
Ти сьогодні рано.
Там ще є кава, якщо хочеш.
Дякую.
Які гарні!
Подобаються?
Ти досі думаєш ночувати в автотрейлері?
Чесно кажучи, уночі я придумала дещо інше,
аж ніяк не божевільне, як на мене.
І що ж?
О боже. Подай, будь ласка.
Це точно Себастьяно, проситиме мене повернутися.
Ні, не він.
Знаю, ти не хочеш говорити,
але Нік усе дізнався, і він сам із Себастьяно.
Будь ласка, зайди додому подивись, чи все добре.
Бачиш, яка в мене морока.
Звичайно, вона хвилюється, Каро.
Доброго ранку, Тесло.
Хіба я не казала вчора, що приховувати — безглуздо.
Але тобі пощастило. Я маю зайти по свої речі.
Тому так, перевірю.
Але я була б вдячна, якби ти не надокучала своїми нав'язливими думками.
Дякую.
Що?
Не знаю, Кароліно.
Думаю, вам з матір'ю треба рано чи пізно щось вирішити.
Що? Що я не називаю її мамою? Ну не можу я. Що тут сказати?
-Припини. Я серйозно. -Гаразд.
Може, сходимо до мене вдвох?
Не думаю, що Себастьяно сердитиметься, якщо ти прийдеш.
А чому він має сердитися? Я впевнена, він дуже сумує за тобою.
Так, усе це прекрасно, але…
Я б дуже боявся летіти на Марс, знаючи,
що я не зможу повернутися за Землю.
-А ти — ні? -Я теж боюся.
То чому ти туди збираєшся? Тебе ніхто не змушує.
Ні, я мушу, бо хто ж тоді відвезе туди класичну музику?
Це маю зробити я.
Так, розумію. Звісно.
-Обов'язок є обов'язок. -Так.
Ти нічого не знав?
Ні, повір мені, ні.
А чому тоді…
Чому ти на похороні сказав усі ті речі? Чому?
Не знаю. Просто так вийшло.
Слухай, запитай мене краще
про море, вітер,
коралові рифи, гарних жінок,
але не про космос, зірки й небо,
бо в цьому я ані біса не тямлю.
Ні, ти ж хотів стати музикантом, а не астрономом.
Я пам'ятаю, дідусь розповідав про тебе. Він сказав…
він сказав, що ти чудово грав на фортепіано.
І коли він це сказав, він заплакав. Він заплакав.
Добре. Не заважатиму твоїй роботі. Піду знайду собі роботу на пляжі.
Там її ніхто не шукає.
Ну, я шукаю.
Може, підеш зі мною?
Ні.
Я не можу піти з тобою на пляж.
Добре, якось іншим разом.
Так, якось іншим разом.
Трохи земного світла.
Тепер ти переконався?
Ти переконався?
Я ж казав. Я ж казав тобі. Ти маєш довіряти мені.
Розумієш? Ти маєш довіряти мені.
Досить. Слухай, будеш мене діставати – я піду з ним. Годі.
Привіт, Себо.
Куди ти зібрався?
Я? Нікуди. Що ти тут робиш?
Я прийшла забрати речі. Емма теж прийшла.
Хочеш привітатися?
Привіт, Себо.
Ні, зараз не час репетицій. Зараз не час репетицій.
Я прийшла не репетирувати, а допомогти твоїй сестрі.
Хто тебе прислав? Мама?
-Ні. Аж ніяк. -Ні.
Ти казала, він за мною дуже сумує?
Ти що, переслідуєш мене?
А в мене був вибір?
Як тобі пояснити, що мені нічого тобі сказати?
-Чому ти досі тут? -Це моя справа.
Я тебе підвезу, а ти мені розповіси.
Зважаючи на моє теперішнє становище,
мені потрібно більше грошей на життя, так?
Так. І?
Оскільки я маю потяг до моди й смаку,
а також деякі контакти,
досі мені бракувало тільки одного.
Багатого спонсора?
Магазину.
І тепер я його насправді маю.
Де ж він?
Ось.
Якщо клієнти не прийдуть до мене, я прийду до них.
Переслідування з комерційними цілями.
Чудова ідея. Знаєш, це може спрацювати.
Як ти плануєш це зробити?
З допомогою подруги.
Перевдягайся.
Ну, не знаю.
Кайтсерфінг не здається вагомою причиною,
щоб порвати всі зв'язки.
Я теж завжди так думала.
Але щойно про нього згадували, вона відразу змінювала тему.
Я завжди думала, що в певний момент
він більше не зміг терпіти тиск з боку батька,
надто вимогливого до своїх дітей.
Мені він здавався інакшим.
Ми ж його онуки. Нам було легше.
Гадаю, він покладав на дітей забагато сподівань.
А вони просто по-різному реагували.
Реагувати — не означає покинути все назавжди заради сонця й моря.
Але й не означає лишитися й постійно жити, як у в'язниці.
Усі ми ковалі своєї долі.
Авжеж. Твоя мама створила сім'ю. А що створив Нік?
З чим він лишився? З кайтом?
Можливо, йому й так добре.
Ні, я так не думаю.
Жити на іншому кінці світу на самоті, без постійних стосунків.
Навіть у родині можна почуватися самотнім.
Інколи, зважаючи на альтернативи, кайт може бути кращим компаньйоном.
Що думаєш?
Думаю, симпатично.
Тепер ти офіційно бізнесвумен. Треба відсвяткувати.
Будь ласка, нічого не кажи Теслі й Себі.
О боже, Себа. Котра година? Я мала з ним репетирувати.
Окей. Бувай.
То я єдиний італієць, хто летить на Марс?
Розумієш?
Ні, я ні…
Ні, я б ніколи не відмовився заради кохання, як він.
Ну…
ну, Емма гарна, але не…
Себастьяно? Привіт, любий.
Усе добре?
Молодець.
Бачив, який сьогодні гарний день?
З дядьком Ніком усе добре?
Я це заберу.
Сходиш у душ? Сьогодні прийде Емма.
Коли треба стільки зробити, концерт — саме те, що зараз треба.
От халепа.
Привіт.
Ти хто?
Себастьяно, любий, ти не пішов у душ?
-Ні, ванна зайнята. -Там дядько Нік?
Ні, там гола жінка.
-Хто? -Гола жінка.
-Гола жінка? -Так.
Гола жінка?
О боже!
Перепрошую, а ви хто?
Амбра. Привіт.
Гарний халат, до речі.
Це твій? Вибач, інакше я заляпала б весь будинок.
Ніку.
Ніку!
Що?
-Ніку! -Чому ти кричиш? Я тут.
Хто це?
-Га? -Хто ця жінка в мене у ванні?
У нашій ванні, якщо точніше. А це Амбра. Її звати Амбра.
-А, її звати Амбра. Тоді все добре, так? -Так.
Що ти несеш?
Слухай, це наша ванна, наш будинок. Я запрошуватиму, кого захочу.
Так, звісно.
Ти голий, потім якась гола жінка, ще й у моєму халаті. Яка гидота!
-Можна казати «моєму» чи він теж спільний? -Не «якась».
Її звати Амбра. Називай її Амбра.
Ти ж розумієш, що тут не нудистський пляж?
Мені поставити знак? Її побачив Себастьяно.
-Ти знав про це? -Добре, і що?
Звичайно, звідки тобі знати.
Ти не знаєш, який це для нього стрес — зустріти вдома чужу людину.
Ти не знаєш.
-Гола жінка. Гола! -Так. Йому 20 років.
Вона могла йому сподобатися.
Мені не здалося, що в нього стрес. Стрес тут тільки в тебе.
Цілком зрозуміло.
Та невже? Чому? Кажи.
-Бо… -Бо? Ні, кажи. Чому?
Побачимося на пляжі?
-Дякую за халат. -Нема за що.
Він у кімнаті. Забереш?
-Так. -Бувай.
Бачиш? Вона нам майже рідня. Що ти в біса хочеш?
Я не стерплю. Я не стерплю це рік. Ти жартуєш?
Замість думати, чи стерпиш ти мене, подумай, чи стерплять тебе інші.
І не тільки я так вважаю!
Бляха!
Усі ми щасливо жили собі, поки не повернувся наш блудний син.
-Знаєш що? -Так, щасливо…
Авжеж, дуже влучно сказано.
Як у казці!
Привіт.
Вибач, Тесло. Я дуже спізнилася. Вибач.
Що з настроєм?
Нічого. Сварилася з братом-недоумком.
Як Кароліна?
У Кароліни все добре.
Передає вітання.
Ясно…
Тесло, так далі не можна.
Я маю на увазі вас двох.
Я втомилася.
Що з нею, що з усіма іншими, я все роблю не так.
Окрім Себастьяно.
Дякую.
Отже, Себо,
тему цієї сонати я почну на фортепіано, як в оригіналі.
А ти після двох тактів вступиш віолончеллю.
Що як ми спробуємо хоча б початок твору?
Ні.
-Зовсім трохи. -Ні, сьогодні я не можу.
Я не можу.
Добре, нічого страшного.
Не будемо сьогодні репетирувати.
Ні. Я маю йти. Вибач.
-Привіт. -Привіт.
-А ти… -Емма.
Емма. Точно.
Ти вже йдеш?
-А що? Не можна? -Звісно, можна.
Та я завжди беру більше піци — про всяк випадок,
«пара компартір», як кажуть у Коста-Риці, і якщо ти любиш «Маргариту»…
-Ти живеш у Коста-Риці? -Так, займаюся кайтсерфінгом і… не лише.
Ну?
-Що «ну»? -«Маргарита».
Слухай, ти можеш бути першою, кого я запрошу в гості.
Так. Ні.
Справді, я щойно попрощалася.
Думаю, мені не слід зараз заходити.
Я не хочу, щоб Себастьяно думав, що я на нього тисну.
Ти остання людина, яка може тиснути на Себастьяно.
Повір мені. Ходімо, піца вистигне.
Ні, справді. Я пообіцяла Кароліні зустрітися з нею після заняття.
-Дякую. -Як там Кароліна?
Добре. У Кароліни все добре.
Зараз у неї пора великих змін.
-Але все добре. -Скажи їй, що мені прикро.
Їй було б приємніше почути це від тебе.
Добре, я скажу їй. Але ходімо, поки піца не вистигла. Ми вже тут.
О ні! Пиво. Бляха.
Я ж заплатив за нього. От козел!
Тесло!
Сподіваюсь, ти нічого не готувала. Піца для всіх.
«Вуаля!»
Я казала, що це погана ідея, та…
Так! «Маргарита» з горою найсвіжішого базиліку тобі.
«Капричоза» маленькому Себастьяно.
«Капричоза» мені.
І для нашої гості…
Дякую.
«Маргарита» — «а компартір».
Як робота?
Добре. Дуже добре. Заміна, нічого особливого. Але…
краще, ніж нічого.
Може, приїдеш наступного разу? Побачиш усе.
-Так, я хотів би поїхати. -Покажу тобі свій кайт, еге?
-Так, добре. -Я поїду з ним.
Можна скуштувати? Може, обміняємось шматками?
Склянки…
Я принесу.
МФБ
ДАМІАНІОСОБИСТІСНИЙТРЕНЕР
НОВЕ ГОЛОСОВЕ ПОВІДОМЛЕННЯ ПОСЛУХАТИ
Привіт, люба.
Це вже тисячне повідомлення. Тепер я записуватиму лише голосові.
Ти знаєш, що Себастьяно вечеряв за столом з усіма?
А ти як? Як справи?
-Що ти тут робиш? -Привіт, Каро.
Не хвилюйся, Емма сказала лише мені.
Я прийшов попросити вибачення
за те, що став причиною проблеми.
Фактично…
я прийшов, і ти пішла, тож…
Жодних проблем мені ти не створював.
Насправді,
можливо, ти дав потрібний мені поштовх.
Звісно, та якби я був поруч, ти… Можеш зупинитися?
Стій.
Якби я був поруч усі ці роки, усе могло б бути краще.
Або гірше.
Тому вибач.
Так чи інакше, що б ти міг зробити?
Бути поруч.
МІС ТЕСЛА
Я НЕ ЖАРТУЮ! ЯКЩО ТИ ДОСІ ТАКА, ЯК НА ЦЬОМУ ФОТО,
ПРИСЯГАЮСЯ, Я НЕ БАЖАЮ НІЧОГО ІНШОГО.
Зрештою, цей автотрейлер має певний сенс.
Тобто?
Тобто…
Твій дідусь подарував цей автотрейлер моїй матері.
Вона завжди хотіла почуватися вдома, з усіма разом.
Навіть у відпустці.
Отож…
ми проводили в ньому канікули, а потім у певний момент
вона захворіла й незабаром померла.
Твій дідусь більше не хотів користуватись ним.
Вона була б рада з того, що ти зробила.
Моя мати була б задоволена тобою.
Тепер вирішувати тобі.
Мандруй. Зроби так, щоб будинок мандрував.
Я не можу робити, що хочу.
Легко сказати.
Університет,
Себа, як я можу?
Я не можу робити що завгодно.
-Можеш. -Ні.
Це твій шлях. Твоє життя.
Не дозволяй іншим приймати рішення за тебе.
Так, як це зробив ти?
Ну, я не така, як ти.
Так.
Ти точно краща за мене.
Можна зазирнути всередину?
Дядьку Ніку?
Дякую.
Сьогодні я маю передати тобі його лист,
що я зараз і роблю.
Що ж, ти маєш визнати: твій дід любив несподіванки.
КАРОЛІНА
Після того, що сталося, я думала…
що зможу це пережити.
Я роками жила собі, переконана, що зможу тебе забути.
І от я знову побачила тебе.
Так.
Гаразд…
Що ж, добре наплакалася.
Ти сказала все, що хотіла. Тепер припини, справді. Я серйозно.
Хоча б тому,
що, прагнучи забути мене, ти одружилася з іншим.
А це важлива деталь.
Я хотіла тебе. Я завжди хотіла тільки тебе!
Авжеж.
Ти ще скажи, що нічого не відчув, коли побачив мене.
Я відчув…
смуток.
Неправда.
Ти не можеш брехати мені.
Будь ласка, Ніку. Ще не запізно.
Годі. Пусти мене.
АУСТ_ФАУСТ 104 ПОДОБАЄТЬСЯ, 7 КОМЕНТАРІВ
Не думаю, що ти існуєш насправді. Та ну, таких не існує…
Агов! Що ти в біса робиш?
Припини. Ти дуже шумиш. Досить.
Уявляєш, минуло 20 років, а цей м'яч такий, як і був.
Хіба не дивовижно?
Молодець. Я думав, ти його викинула.
А ти лишила його в тій самій шафі.
Слухай, не треба оцього «пам'ятаєш, як у дитинстві».
Як же ти дістала.
До речі, сьогодні в мене ніч «я не хочу йти спати».
-То треба розбудити весь будинок? -Так.
Покажи мені, що ти вмієш.
Ого. Оце кидок!
Зсунь ноги!
-Супер. -Пощастило.
Вона хоче зробити той самий фінт! Той самий фінт!
Приціл зліва, поворот праворуч. Він знає!
«Єс!»
Що ви робите?
З мене, бляха, годі!
Людям зранку на роботу вставати!
-Я казав їй. -Вибачте. Я перепрошую.
Ідіть спати!
-Те, з нас, бляха, годі! -От лайнюк.
Останній кидок, і йдемо.
Ну ж бо, ходімо. Годі, Ніку.
-Ну, ходімо. -Останній.
Досить.
Ніку!
-Тоді це я приліплю сюди. -Ні.
Ні, зажди. Це треба сюди, до романтиків. Ти ж сам казав.
А, окей.
-Як щодо Сюїти для віолончелі №1 Баха? -Так, я додав її.
А віолончель?
Ти візьмеш її?
Ні, я не знаю.
О боже, а якщо мені не дозволять її взяти? Що ж робити, якщо не дозволять?
Я скажу їм, що мушу її взяти.
Якщо не дозволять, я не зможу більше грати.
Ні, заспокойся.
Зроби паузу. Скористайся нею. Грай.
Я хотів би тебе послухати.
Ні.
У твоєму віці я й дня не міг прожити без гри на фортепіано.
Неправда.
Якби це було так, ти грав би й далі.
Не знаю, як тобі це вдалося.
Але дякую.
Я нічого не робив.
Він усе зробив сам.
Просто для мене це завжди зворушливо.
Тим,
як йому вдається виражати себе через віолончель,
говорити про себе.
Тато теж любив його слухати.
-Справді. -Так.
-Він сідав там, на канапі… -Він оцінював його виконання?
Тобі подобається?
Що саме?
Псувати гарні миті. Ти завжди це робив.
Тобі це подобається? Так?
-Оцінював чи ні? -Тобі подобається?
Уже пізно! Уже пізно.
Треба негайно сказати Еммі. Я маю дати концерт.
Я зіграв з тобою, тепер я маю зіграти з нею.
Негайно. Зараз.
Бувайте.
ДЖАДА ВІДПОВІСТИ
ТЕСЛА
У МОЄЇ СЕСТРИ НАЙКРУТІШИЙ БРАТ
-Гарні червоні окуляри. Можна подивитися? -Звісно, зараз.
-Привіт. -О, привіт.
Я бачу тебе, лиш коли ти приходиш додому спати.
Ну, думаю, ти прекрасно знаєш, де мене шукати.
Я щодня в тебе вдома, репетирую з твоїм братом.
Він зіграв з Ніком і вирішив дати концерт.
-Для нього це дуже важливо. -Вибачте, а є менший розмір?
Так, зараз принесу.
Слухай, Еммо, я десять років жертвувала собою заради нього.
Та річ не тільки в мені.
З'являється перший-ліпший мудак із кайтом, і він уже дає концерт.
Твоя правда.
Себа змінився, відколи приїхав Нік. Але не тому, що він чарівник.
Я теж змінилася, дізнавшись про його хворобу.
Я вкрай обережна. Я обдумую кожнісіньке слово.
Ти ж розумієш, що, на відміну від Ніка,
ми щодня нагадуємо йому, що він хворий?
Нічого страшного, якщо немає.
-Слухай, Еммо… -Не буду тебе затримувати.
Бувай.
Ось вони. Вибачте.
-Розмір «ес», так? -Так, дякую.
Зараз принесу.
В Амбри не такі великі цицьки.
Не хвилюйся, Себа був у себе ввесь день. Він нічого не помітив.
Ти не бачиш, який ти жалюгідний?
Тобі 50, Ніку.
Почни жити. Але подалі від дому.
Так?
Це ти кажеш мені почати жити?
Ти…
яка живе вже… Скільки, 20 років?
…з шорами на очах. Що це за життя?
Це життя коняки.
Я якраз чекала на серфера-філософа, який навчить мене жити.
Чоловік без сім'ї,
який ані біса не зробив, відкриє мені рецепт щастя?
Так.
У компанії чудового келиха вина.
І пам'ятай: одного завжди замало.
Хіба ж усе не так?
Іди в сраку.
Замість дивитися на інших і судити їх, зазирни краще всередину себе.
Іди в сраку.
Знаєш, чому Кароліна більше не заходить? Ні.
Бо ти вперта у своєму бажанні все контролювати,
ти переконуєш себе, що все добре, брехня тут, брехня там.
Ось що ти робиш. Просто, щоб животіти.
-Отже, я погана мати? -Так.
Боягузливий мерзотник!
Це ти втік, начхавши на всіх і все, заради кайтингу?
Ти справді думаєш, що я поїхав геть через сраний кайтинг?
Невже за всі ці роки тобі не спадало на думку,
що найбільше постраждав саме я?
Я мусив покинути всіх і все! Навіть тебе!
Тоді чому ти поїхав?
Чому ти це зробив? Чому ти поїхав? Чому?
Чому ти мене кинув? Чому лишив саму? Чому?
Бо я застав свою наречену в ліжку з іншим!
Що за чортівню ти несеш?
І це було не раз.
Цей роман тривав досить довго.
Це неправда. Це неможливо. Ми з Джадою дружили..
Вона б мені розповіла. Я не вірю тобі.
Це неправда, бо ти в це не віриш? Так?
-Ти в це не віриш? -Припини.
-А це правда? Де ж вона, бляха? -Припини!
Давай, покажи мені правду.
Ну ж бо, де ж вона?
О боже.
Вибач.
-Пусти мене! -Ні. Вибач.
Вибач. Будь ласка. Пробач. Прости мені.
Пробач.
Будь ласка, заспокойся.
-Будь ласка. -Ніку.
Будь ласка. Вибач. Прости мені. Пробач.
Я люблю тебе. Пробач.
Дихай.
Усе гаразд.
Де ж ліки?
-Ніку, ти не бачив ліки? -Це я взяв. Ось вони.
-Ці? -Так.
-Запам'ятай: синю — перед обідом… -А білу — після.
Я вже тут не перший день. Я знаю.
-Якщо ти хвилюєшся, облишмо це. -Ні.
Я не хвилююся.
Просто Себастьяно сто років не був на пляжі.
А завтра ще й концерт. Це нормально, що я трохи напружена.
Це він запропонував, не я. «Усе перевір».
Дякую.
До речі, у мене сьогодні вихідний, тож я залюбки поїду й сам.
Ні, все добре.
Себастьяно дуже засмутиться.
Усе добре.
-Чому ти не казав мені про Джаду? -Окей, я готовий. Їдемо?
-Вперед. -Вперед.
Гаразд.
-Ти взяв рушник? -Ні.
Я взяв.
Я сказав тобі «так». Досить. Облиш мене.
Повір мені. Я вирішив. Досить. Кінець зв'язку.
Кінець зв'язку.
-Усе гаразд? -Так.
Так, усе добре.
Кельвіне, я сказав тобі, що вирішив. Годі. Я знаю, що роблю.
Повір мені, Кельвіне. Повір мені.
Повір мені.
Може, зупинити?
Ні. Якщо я дещо розповім, обіцяєш нікому не казати?
Так, обіцяю.
Я лечу на Марс не через власний вибір. Я лечу туди, бо я — обраний.
Он як.
Ніхто не знає, та я щодня розмовляю з Кельвіном,
який народився на Марсі.
Саме він дав мені завдання привезти туди класичну музику.
Так?
Ну, мені й раніше здавалося, що…
ти з кимось розмовляєш.
Справді?
-Так. -Тобі справді зда…
-Іноді. -Але ти маєш мовчати.
Досить. Ти маєш мовчати. Бо якщо розкажеш…
Бо якщо скажеш мамі, буде великий скандал.
Вона не пустить мене на Марс. Я маю летіти. Розумієш?
-Так. -Нікому не кажи.
-Я розповів, бо довіряю тобі. -Так.
Розумієш?
-Присягнися, що мовчатимеш. -Присягаюся.
Ніхто не знає. Присягнися, що нікому не скажеш.
Присягаюся.
Припини. Він заприсягнувся! Присягнися…
що мовчатимеш.
Присягаюся.
Ну ж бо.
Окей, тепер я трохи заспокоївся.
Алло?
Як справи, люба?
Привіт. Добре. А в тебе?
Добре. Слухай.
Хочеш поїхати зі мною на пляж?
Боже, Тесло, ні. З тобою не поїду. Боюсь, ти все зіпсуєш.
Я знаю. Знаєш, твоя правда. Але я хвилююся.
Ще б пак. Ти все життя хвилюєшся.
До того ж, я зайнята.
Ні, зажди. Зажди секунду.
Що?
Я хочу вислухати тебе. Я більше не хочу, щоб мною керував страх.
Браво.
Нарешті ти це зрозуміла.
Ти й одного дня не можеш розслабитися. Нічого не станеться.
Так, окей.
Згода.
Але…
коли ми востаннє проводили разом увесь день?
Мабуть, ніколи?
Повільно відпускай
і зразу починай малювати вісімку, щоб підняти зад з води.
-Так. -Зрозумів?
Так.
Бачиш? Це ніби…
ніби танець.
Ніби танець з вітром.
Бачиш? Дивись.
Малюй вісімку.
-А вісімка — це що? Знак чого? -Нескінченності.
Іди сюди. Спробуй.
Як гарно!
Люба.
Дуже гарно!
Лиш погляньте.
Як ти це зробила?
Використала відкладені гроші, які вторгувала за минулі місяці.
Ні, я не це мала на увазі.
Дуже крута ідея, Кароліно. Дуже гарно.
-Можна зайти? -Так.
Вау! Лиш поглянь, що ти тут зробила! Люба, ти геній!
Ти знаєш, що ти геній?
Ця?
То що, підемо плавати?
Ні, я боюся.
Я боюся плавати. Трохи боюся.
Але ти йди.
Я побуду тут. Подивлюся на тебе.
Постережу кайт. Іди.
Увімкни Форе.
-Не забудь увімкнути Форе. -Гаразд.
-Чуєш, зробімо щось інше. -Ні, ні.
-Іди. -Ти впевнений?
Так, іди.
Добре. Бувай.
Готові?
Я не знаю, чи вода чиста. Я не можу, боюся.
Я ж сказав, що боюся. Облиш мене. Я боюся.
Я боюся.
Вибачте.
Я сказала «вибачте». Чуєте мене?
Ну добре…
Я пропустила за своє життя стільки важливого.
Хтозна, скільки я пропускаю з тобою.
Так. Хочеш ще одну новину?
Я кидаю університет.
Я сказала одному хлопцеві, що одна в сім'ї.
Я це зробила, бо боялася його втратити.
Знаєш, часом я кажу тобі,
що батько не забув мене й часто дзвонить.
Це брехня.
Він навіть не відписує.
Мені продовжувати?
Я спілкуюся в чаті з незнайомцем.
Точніше, фліртую.
Мамо!
Ти назвала мене мамою!
-Так. -Ти назвала мене мамою.
Приїхали.
А ти впевнена, що це законно?
Звісно! Звісно, законно. Законніше нікуди.
Бо це працює.
-Бо ти не звикла. -Ні.
Але ж усе ніби добре?
Твій брат непоганий.
Тримає тебе в курсі.
Ну от, є.
Що є?
За пів години у тебе тут побачення.
Що? Ні, ти жартуєш.
-Припини, мамо. Дай. -Кароліно.
Мамо, він щодня пише тобі дивовижні слова,
він розлучений і не схожий на серійного вбивцю.
Невже тобі анітрохи не цікаво?
-Трохи цікаво. -Отож.
Ходімо. Я подбаю про тебе.
Вставай.
Ходімо. У мене є ідея.
-Ну ж бо. Рухайся. -Добре. Зачекай.
Дякую.
-А чи не занадто обтягує, Кароліно? -Ні, ідеально. Тобі дуже личить.
Не знаю. А ці підбори такі високі.
Як думаєш, це він?
Так, це він.
Непогано!
На що ти чекаєш? Іди до нього.
Облишмо це.
Я скажу, що виникли інші справи.
Чому? Ти вже тут.
-І я курила. -То й що?
Я так давно не була з тобою цілий день.
Не хочу, щоб він закінчувався.
Чому?
Це тільки перший.
З багатьох майбутніх.
Та йди вже. Уперед.
Як я виглядаю?
Як людина, яка сто років не розважалася.
Ти дуже гарна.
Іди.
Не перестарайся.
-Ні. -Обережно.
Дякую.
-Сумочка. -Точно.
Дякую.
Сонце вже сіло. Можна, ми поїдемо?
-Доп'ю, і поїдемо. -Я хочу їхати вже.
Можна, ми поїдемо додому? Будь ласка.
-Вибач, спочатку… -Будь ласка, можна ми поїдемо?
-Будь ласка. -Так.
-Слухай… -Ні, я хочу вже.
Зажди секунду, я зараз прийду. Я маю для тебе сюрприз.
Гей.
-Сьогодні був чудовий день. -Що робили?
Я катався на кайті, а він…
Та це ж… це ж Емма.
Ні, це неможливо. Це Емма.
Що він робить?
Зачекай тут. Я сам.
Себо.
-Ні, Кельвіне. Кельвіне, ти знав. -Себо.
-Ти це знав. -Агов.
-Куди ти йдеш? -Ти це знав.
-Себо, стій. Що сталося? -Ти це знав.
-Чому ти плачеш? -Не чіпай мене!
Ти не маєш мене чіпати!
-Не маєш мене чіпати! -Ні, але…
Не чіпай мене.
Ти це знав. Про місію! Кельвін мене попереджував!
Він казав, що ти зрадиш мене!
Чому ти мене зрадив?
Ти привів Емму. Чому ти на пляжі?
Ти хотів бути з нею. Емма моя! Зрозумів? Емма моя!
Вона моя! Емма моя! Вона кохає мене!
Не чіпай мене! Вона кохає мене!
Вона моя!
Відвези мене додому!
Я хочу додому!
Геть! Іди геть!
Відвези мене додому!
Я хочу додому!
Не чіпай мене! Я хочу додому!
Як він?
-Ліпше. Уже ліпше. Заснув. -Йому вже ліпше.
Тепер він переймається.
Ти усвідомлюєш, що могло статися?
-Він міг собі нашкодити. -На щастя, нічого не сталося.
-Нічого не сталося. -Тесло, я не знав.
Ти думаєш, достатньо кількох жартів, трохи співчуття.
Ти безвідповідальний. Бездумний, легковажний.
Так, ти легковажний.
Я тобі більше не дозволю. Не дозволю.
Не дозволю, щоб мій син страждав.
-Я цього не дозволю. -Годі. Мамо, ти перебільшуєш.
-Я не перебільшую. -Перебільшуєш. Послухай.
А тобі не спало на думку…
Коли він розповів про голос, ти не подумав відвезти його додому?
-Ні. -Приїхати й сказати мені?
-Ні. -Ні?
Я мусив пообіцяти, що мовчатиму. Я не знав.
-Ти нічого, бляха, не знаєш! -Себа хотів робити щось нормальне.
-Окей? Провести день на пляжі з дядьком. -Так.
І бачиш, що сталося?
-Я не мала дозволяти. -Що ти таке кажеш?
Ми не можемо захищати його все життя.
-Це могло статися з тобою чи зі мною. -Але не сталося!
Це сталося з ним!
Піду погляну, як він.
НІК ВИКЛИК…
Отже, я все ще маю час, щоб переконати тебе лишитися.
Ні.
Завтра я їду.
-Як це, «завтра»? -Так, завтра.
І чому ж?
Бо ти їдеш зі мною. Кидай чоловіка і їдьмо.
-Та ну, не жартуй, Ніку. -Я не жартую.
Це сказала, що в нас ще є час.
О боже, Ніку. Отак просто встанемо й поїдемо?
Вибач, але тобі теж, якщо ти поїдеш…
Мені начхати на батькові гроші.
А на його спадок — ще дужче.
Почнімо все знову.
Так.
-З нуля? -З нуля.
З самого початку.
Джадо.
Джадо. Вибач, у чому річ?
Що ти мені пропонуєш?
Що?
Хіба ти не хотіла жити, як я?
Їздити навколо світу з кайтом? Це все?
Зараз.
Так, зараз. Так.
То навіщо це все? Для чого?
-Задля тупої помсти? -Ні.
Щоб таки усвідомити,
що наш розрив — найкраще, що могло зі мною статися.
Ти мерзотник, Ніку.
Що ти робиш?
Те, що треба зробити.
Слухай, вибач. Я не дуже вмію прощатися.
Тримай.
Що це?
Твій спадок.
Гроші, що належать тобі.
Так. Дідусь написав не лише вам двом.
Він доручив мені віддати їх раніше,
якщо справи будуть кепські.
Тоді який сенс мала вся ця вистава?
Ну, ця «вистава» стала нагодою познайомитися з ріднею.
Так.
Якби ти зрозумів відразу, цього б не сталося.
І що змінилося?
Ну, що я можу тобі сказати?
Удачі.
Твій від'їзд стане ударом для Себастьяно. Ти це знаєш?
Ні, не думаю. Я просто був ще однією проблемою.
Ні, і дідусь теж так не думав.
У листі він написав, що дуже помилявся щодо тебе.
Он як? Я теж так думав.
Зрештою, я думаю, він урятував мені життя.
Пропусти мене.
ШИЗОФРЕНІЯ
НІКОЛА
ЛЮБИЙ НІКОЛА, СИНКУ
«Я ВИРІШИВ ЛЕТІТИ НА МАРС, БО МІЙ ДІДУСЬ ЗАВЖДИ КАЗАВ,
ЩО ЖИТТЯ БЕЗ МУЗИКИ — ЯК РОДИНА БЕЗ ЛЮБОВІ»
Добрий вечір. Куди їдемо?
Усе добре?
Так.
-Трохи нервує, але це нормально. -Вдома він справді нервував.
Ти впевнена, що після всього, що сталося вчора…
Він наполіг.
Він думає, що має зіграти востаннє.
-Що мені, замкнути його в кімнаті? -Звісно, ні.
Себо.
Ні!
О боже!
Себастьяно!
О боже мій!
Ні!
Любий.
О боже мій.
Кароліно!
Ніку…
Ні…
ТАТО
Це я в усьому винна.
Не треба було дозволяти.
Я мала знати.
-Ні, ти не винна. Припини. -Так.
-Годі, припини. -Але так і є.
Я помилялася,
і тепер мій син може померти, бо я про це не подумала.
Навіщо так каратися?
Навіщо? Це тобі не допоможе. Це не допоможе Себастьяно. Припини.
Чому ти не сказав мені правду?
Я прочитала твого листа.
Так?
Я думав, ми вже ніколи не побачимося. Вибач.
Як тобі вдалося так довго тримати все в собі?
Чому ти мені не сказав?
Чому я мала ненавидіти тебе 20 років? Чому, Ніку?
Бо так було краще.
Бо…
бо ти не мусила теж страждати.
Бо я позбавив би тебе ще й батька, та цього я не хотів.
Тому позбавив мене брата?
Бляха, Ніку. Тато спав з Джадою.
Боже. Яка…
Якби я тільки знала.
Ти зненавиділа б його.
Постраждали б усі троє.
Замість одного.
А ще…
А ще мені було соромно.
Як же я скучила.
Дуже-дуже.
Я теж скучив.
Він прокидається.
Ні, зажди. Зажди, любий, це небезпечно. Ні!
Усе добре. Не знаю, як це сталося, але я в нормі.
Ну? Що у вас з обличчями?
Ви маєте радіти, що бачите мене таким.
Особливо ти…
яка пожертвувала заради мене своїм життям.
Але досить уже.
Досить. Досить.
Почни жити знову, мамо.
Ти більше не сама, мамо.
Зроби це заради мене.
Ні, скоріше заради себе.
З тобою можна не говорити.
Не тому, що я не розумію…
а тому що ми рідні.
І що відчуває одне, те відчуває й друге.
Відпусти все.
Обери свій шлях, іди й ніколи не озирайся.
Нам достатньо знати, що ти щаслива.
Ти прекрасна душа.
Ти особлива.
Тому я подумав, що ти зможеш мене покохати.
Та все це було в мене в голові.
Як і моя місія.
Я ніколи не полечу на Марс.
А Кельвін, знаєте, він не існує, правда ж?
Ти справді хотів утекти?
І куди поїхати?
Це твоя родина. Це твоя домівка.
Дивна, недосконала, ламка, але твоя.
Досить.
Дихай.
І пробач.
Тут легко підбирати правильні слова.
Я не знаю, чи це мої слова, чи ваші.
Я насправді не знаю, чи я прокинуся і де я прокинуся.
Та це не має значення.
Зараз я щасливий.
І це добре.
ДЖУЛІО КОСТА
Переклад субтитрів: В'ячеслав Кашук